Obsah

Obsah

Předmluva

Prolog

Ty jsi ten Schumacher?

Část 1

Jednou se stane zázrak

Dílo Boží a slovo otcovo

Korida na zámku Friedrichsruh

Za mřížemi

Rolls-Roycem po Bonnu

Na co Detlef zapomněl

Jdu na věc

Floridský frajer

Není nad pořádný nářez

Království koberců

Zavři oči a nech to být

Záruka na hodinky

Jako dětská prdelka

Odvedenec

Trhni mi plochou nohou

Budeme mít dítě

Nahoře bez

Ve Stuttgartu to žije!

Ještě do jedné nohy!

Stuttgart

Kdo nic neumí, pořídí si hospodu

Otčenáš

Připravit ke startu, pozor, teď!

Část 2

Jezdím rychle, jezdím rád

Kde je Peter, tam to žije

Vyhraj v neděli prodej v pondělí!

Zadarmo ani smrt nebere

Stuttgart 1984

Steak, nebo monopost?

Žhavý tip

Vánoce a Velikonoce

Raketa na čtyřech kolech

Ten klakson jsem koupil já

Druhý testovací den

Pohádka o Šípkové Růžence

Paralelní vesmír

Jmenuju se Weber, Willi Weber!

Těžké rozhodnutí

Vždyť to chceš taky!

Vysoké C

Neerpasch

Zásah osudu

K čertu, kdo je Mikel?

Chudák kluk

To přece zvládneš, Willi!

Spa

De Crasheris

Zvědavci na plotě

Zešílel jsi?

Velká cena Belgie

Část 3

Jak myslíte, pane Webere

Flavio Briatore

Villa d’Este

Benetton

Odchod

Helmut Thoma

Schumiho salám

Dva kohouti

Cirkus

Den, kdy plakalo slunce

Šejdíř Schumi

Červené lucerny

Jeď a vyhraj

Heinz-Harald

Naomi

Ano, beru

Nike

Učenlivý žák

Ron Dennis

Veslování na Comském jezeru

Mallorca

V rauši

Maranello

Ross Brawn

Národní idiot

Zlomenina

Král je mrtev, ať žije král!

Pochodem v chod!

Boháč zlodějem

Láska

Bernie

Auto, auto

Nuppeney

Část 4

Čas říct sbohem

Krtek dělá krtince

Koho to napadlo?

Pět centimetrů od smrti

Záda za všechny peníze

Myšlenky zámožného muže

Goodbye, příteli

Obrázková příloha

Willi Weber

Benzin im Blut

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

All rights reserved

Translation © 2022 by Tomáš Kurka

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8561-0

Věcná poznámka

V této knize jsem sepsal své vzpomínky. Někteří lidé si vylíčené události možná pamatují jinak. To je docela přirozené. Nikomu nezazlívám, že nemá tak dobrou paměť jako já.

Z dramaturgických důvodů jsem děj občas zhutnil a posunul ho dopředu rychleji. Kdo by chtěl číst tisíce stran, že? Taky jsem upravil jména, když mi to přišlo vhodné. Záleželo mi na tom, abych všechny vystupující postavy vylíčil v tom nejlepším světle. Nebo řekněme skoro všechny. Někdy jsem narazil i na blbce a těm svou knihou trochu pomůžu k popularitě. Mám oblíbené úsloví: Hlupákem se člověk nestává, ale zůstává. Buďte si jistí, že je to pravda.

Prosím o shovívavost, pokud jsem přes veškerou snahu přehlédl nějakou chybu!

Je mi něžných sedmdesát osm, ale nemám pocit, že bych zmoudřel.

Věnováno rodině a všem,

kteří mi pomáhali radou i skutkem

Předmluva

Willi vždy zná řešení

Napsal jsme tuto knihu, abych uvedl pár věcí na pravou míru.

Především bych rád konstatoval, že peníze činí člověka šťastným, protože mu dávají svobodu. Tak to prostě je. Kdo tvrdí něco jiného, lže.

Ale současně musím říct, že jsem nikdy nic nedělal jen pro peníze. Vždy jsem toužil po úspěchu. Zbytek už přišel tak nějak sám od sebe. Dnes jsem se dopracoval toho, čemu se říká blahobyt. V garáži mi stojí všechno, o čem sní malí i velcí kluci. Vždy jsem po něčem toužil a to mě pohánělo.

Mnozí tvrdí, že mám za sebou jedinečnou kariéru. Kdybych chtěl, mohl bych ji shrnout do několika vět: Brodil jsem se po kolena ve sračkách. Třásl jsem si rukama s mnoha slavnými kretény. Ale nikdy jsem nezapomněl na svůj cíl: prosadit se.

Díky tomu jsem se stal úspěšným. Na své cestě jsem však musel používat i velmi ostré lokty a to je mi moc líto. Mohl bych posloužit jako skvělý příklad, co udělá s člověkem, který se pomyslně ocitne v arabských palácích z pohádek Tisíce a jedné noci a může si splnit naprosto všechna přání.

Svou knihu jsem napsal pro všechny, kterým jsem při pouti až na úplný vrchol ublížil.

Rád bych ukázal, kým opravdu jsem. Nejen úspěšným manažerem, ale i člověkem. Byl jsem číšníkem, šoférem, bezdomovcem, prodavačem losů, barmanem, obchodním cestujícím prodávajícím koňak, pracoval jsem v obchodě s koberci, vlastnil bar s obsluhou nahoře bez a prodával auta. Zažil jsem bankrot a vstal z mrtvých díky vepřovým kolenům a klášternímu pivu. Mým koníčkem a vášní jsou rychlá auta. Díky nim jsem obdivoval formuli 1 – dlouho předtím, než jsem potkal Michaela Schumachera.

Tohle je moje auto-biografie.

Michael byl a je můj nejlepší přítel. Zažil jsem s ním nejhezčí a nejintenzivnější období svého života.

Strávil jsem s Michaelem Schumacherem dvacet let. Náš vztah se skoro podobal manželství. Rád bych čtenářům ukázal, jaký opravdu byl. Zmíním se o aspektech jeho života, o nichž zatím nikdo nemluvil. Dělám to proto, aby ho lidé a fanoušci mohli vidět tak, jak jsem ho viděl já. Michael byl talent, jaký se rodí jednou za sto let. V zadku měl asi nějaké čidlo, díky němuž s autem doslova srostl, jakmile se do něj posadil. A dvacet let si kupoval džíny pořád úplně stejné barvy.

Přesto tohle není kniha o Michaelovi Schumacherovi.

Je to kniha o osudu.

O dvou snílcích – zelenáči z Kerpenu a hoteliérovi z Regensburgu , kteří se společně stali nejúspěšnějším spřežením ve světě formule 1. Co by byl jeden bez druhého? To prosím posuďte sami.

Váš Willi Weber

Prolog

Salzburgring

srpen 1988

Ty jsi ten Schumacher?

Znám prastarou lidovou moudrost. Vlastně ne, z praktických důvodů jsem si ji vymyslel sám: Ukaž mi svůj účes a já ti řeknu, s čím máš problém!

Mlíčňák, který jednou ráno vyběhl po schodech mého karavanu, vyhlížel každopádně hodně specificky.

Ten účes! Ty lokny spadající do čela! Ta pěšinka! Zdálky by se klidně mohl vydávat za princeznu Dianu s mizerně vyfoukanými vlasy.

A co ten knírek! Člověk by si skoro mohl myslet, že tu vypelichanou ozdůbku někde uřízl a přilepil si ji na horní ret.

Nemohl jsem uvěřit, že to má být muž proslulý svou neuvěřitelně přesnou jízdou. Předcházela ho pověst, že vyhraje jakýkoliv závod motokár.

Představoval jsem si ho jako hrdinu. Něco jako reinkarnaci prince Valianta z komiksu nebo spíš Roberta Wagnera, který ho hrál ve zfilmované verzi z padesátých let. Viděli jste tu scénu, v níž Valiant porazí černého rytíře? Špičková klasika!

„TY jsi ten Schumacher?“ vyhrkl jsem.

Na svou obhajobu musím říct, že jsem ho zatím vždycky viděl jen v přilbě. Napadlo mě, že by si ji mohl nechávat na hlavě, až spolu budeme mluvit.

Vyzáblý mladík se zmateně podíval na můj napřažený prst. „Jasně… Tedy… Jo…“

Na okamžik zavládlo rozpačité ticho. Pak přikývl a ujistil mě znovu: „Jistě, jsem to já. Jsem Michael Schumacher.“

Tak dobře.

Co jsem měl říkat? Stevie Wonder je slepý a přesto skvěle intonuje. Nestáli jsme na přehlídkovém molu. Člověk prostě nemůže mít všechno. Hlavní bylo, že ten kluk uměl výtečně řídit auta.

Když o tom teď tak přemýšlím: Tomu, co měl kdysi princ Valiant na hlavě, se taky nedalo říkat účes. Spíš zločin…

Část 1

Na startovní čáře

Regensburg

březen 1942

Jednou se stane zázrak

Možná bych se měl v krátkosti představit.

Jmenuji se Wilhelm Friedrich Weber. Na svět jsem přišel 11. března 1942 v regensburské nemocnici. Byla tehdy zrovna dost chladná středa. Vzhledem k tehdejším technickým možnostem nemám své narození nahrané na mobil, ale jsem si celkem jistý, že jsem v onen slavnostní okamžik křičel hlasitěji než má matka Anna. Ta totiž v byla rodině Weberových proslulá spíše mlčením. Tuto schopnost ovládala tak dokonale, že z toho běhal mráz po zádech. Zeptejte se otce.

Na Akropoli vlála vlajka s hákovým křížem, Japonci nedávno napadli Pearl Harbor a zanedlouho budou němečtí vojáci v obklíčeném Stalingradu jíst z hladu podrážky bot. Nic z toho jsem ovšem v kolébce nevnímal. Z hnědého rádia značky Telefunken zpívala Zarah Leanderová: „Vím, že se jednou stane zázrak.“ Do nádherné melodie se ozývalo tiché praskání reproduktoru. Musím přiznat, že můj život začal malou lží. No, lež je samozřejmě příliš silné slovo. Nehledě na to, že jsem za ni jako několikadenní sladké nemluvně nemohl. Nebudu chodit dlouho kolem horké kaše a hned vám řeknu, jak to bylo. Nenarodil jsem se ve středu jedenáctého, ale až v pátek třináctého. Matka se však toho astrologicky nešťastného dne obávala a sotva jsme přišli domů, podrobila můj rodný list menší úpravě. Trojku přepsala na jedničku a od té doby jsem podle občanky o dva dny starší, než to odpovídá mému biologickému věku. A víte co? Celý život mi lidé říkají, že vypadám nejméně o dva dny mladší.

Všichni kolem mě měli spoustu starostí s druhou světovou válkou. Strejdu Heiniho dostala mina. Od té doby neměl ruce a zůstalo mu jen jedno oko. Neustále jsem mu šplhal na klín a hladil dřevěné protézy, které mě neskutečně fascinovaly.

Když mi bylo osmnáct měsíců, začaly z nebe nad Regensburgem pršet tisíce amerických tříštivých a zápalných bomb. S dědou Johannesem jsme se přestěhovali do kamenného domku ve Furth im Wald. Městečko bylo příliš malé na to, aby se o něj spojenečtí letci zajímali.

Děda byl skvělý muž s knírem. Zbožňoval jsem ho. Dědu, ne knír. Jedli jsme pořád houby. Omáčku s houbami, houbovou polévku a tak pořád dokola. O hodně desítek let později budou lidé platit spoustu peněz za to, aby jedli to samé, co my tenkrát. Říkají tomu detox. Já to znám pod názvem hlad. Byla to pravděpodobně jediná dobrá věc, kterou válka přinesla: žádné maso, žádné jedy do těla. No, člověk musí všechno brát s humorem.

Dědova zahrada byla mým rájem plným jabloní, třešní, kdouloní a švestek. Mezi keři rybízu se dokonce plazili opravdoví hadi. Jako by skutečně přišli rovnou z ráje. Už tehdy se ve mně probouzely manažerské sklony. Ochočil jsem si plazy pomocí misky s mlékem. A taky jsem sbíral první zkušenosti s vedením personálu. Musel jsem totiž chodit do kurníku pro vejce. Díky tomu jsem se shodou okolností seznámil s živočišným druhem, s nímž jsem měl později ve formuli 1 často co do činění: s hloupými kdákajícími slepicemi.

Každá válka jednou skončí. I ta druhá světová. Vrátili jsme se s dědou do Regensburgu. Nastěhovali jsme se do našeho starého bytu, který přečkal boje skoro bez úhony. Zase jeden zázrak. Až na pár trhlin ve zdi a okna zakrytá lepenkou zůstalo vše při starém. Někteří naši sousedi takové štěstí neměli. Dvě ze čtyř rodin přesídlily do nebe. I táta měl novou adresu: v ruském zajateckém táboře.

A pak mi jednou odpoledne něco změnilo život. Ne, nebyly to zuhelnatělé střešní trámy, které se zřítily na ulice a čněly do hornofalckého nebe jako kosti obrovské ryby. Ani zborcené mosty přes Dunaj. Ani váleční navrátilci o berlích. Neustále se třásli, i když vůbec nebyla zima. Byl jsem příliš malý, aby mi to připadalo zvláštní nebo komické. Ani jsem nepatřil k těm dětem, které špatně spí proto, že se z jejich milovaného králíčka stal pár rukavic. Beru i tvrdý život takový, jaký je. Víc lidí mého druhu a psychiatři by museli na terapii, protože by se ze svých pacientů zbláznili.

Ne, nic z takového. Změnilo mě autíčko. Z křiklavě červeného plechu, s otevřenou karosérií a štíhlé jako raketa. „Wilhelme!“ křičelo na mě. A pořád hlasitěji: „Wilhelme!“ Zamiloval jsem se na první pohled. Nedokázal jsem pochopit, že existuje něco tak nádherného, dokonalého a jedinečného a já se toho nesmím dotknout. Vtrhl jsem do obchodu a křičel. Tloukl jsem pěstmi do podlahy jako Oskar ve filmu Plechový bubínek. Tři, dva, jedna, musíš být moje. Stačí jen opravdu hodně chtít a dostanete, co chcete.

Regensburg

duben 1947

Dílo Boží a slovo otcovo

Jednoho dne stál na prahu otec. Mohli byste si myslet, že někdo, kdo strávil dva roky v ruském zajetí, si užije nejdřív trochu klidu a dá nohy na stůl, obrazně řečeno. Respektive, bude si užívat, že vůbec nějaké má. Ale to nebylo nic pro otce. Hned zase vytáhl do války. Samozřejmě tomu neříkal válka, ale výchova. Božsky poklidné časy rázem skončily.

„Jí se to, co je!“ slýchával jsem denně. Bylo mi pět let, seděl jsem shrbený nad talířem a zoufale přemýšlel, proč milý Pán Bůh stvořil kravská hovna, kterým se ovšem neříká kravská hovna, ale špenát. O Božím díle a otcových slovech se doma nepochybovalo a nediskutovalo. To jsem pochopil poměrně rychle. Pomohly mi k tomu pohlavky a rány na zadek. A taky domácí vězení. Kdybych byl špenát, z hloubi duše bych se styděl za příkoří, která kvůli mně musí děti snášet.

„Ty mizerný flákači!“ křičel otec, když mi bylo šest a nachytal mě, že chodím za školu. Samozřejmě nevěděl to, co já – že všichni učitelé jsou idioti. Škola? Nebylo mi jasné, co bych tam měl dělat. A tak jsem pravidelně vyrážel na potulky. Ráno jsem vzal z věšáku školní tašku, zavolal „Ahoj!“ a vyrazil do lesa. Pozoroval jsem čolky, žáby a prolézal vyhořelé tanky. Odpoledne jsem se vrátil domů jakoby nic.

Pohlavky a výprask? Nic se mnou nehnulo. Domácí vězení? Jen co za mnou zavřel dveře, utekl jsem oknem. Byl to souboj kdo s koho. Weber starší proti Weberovi mladšímu. Otec neposlouchal mě a já jeho.

S matkou jsme byli spojení bezdrátově daleko dřív, než byl vynalezen Bluetooth. Tvořili jsme jedno tělo a jednu duši. „Jak bylo?“ ptala se beze slov, když jsem přišel domů s černými koleny a rozcuchanými vlasy. „Hladil jsem divoká prasata,“ odpovídal jsem stejně mlčky. „To je hezké, zlatíčko. Umyj si ruce a pojď se najíst.“

Vždycky říkám, že výchova je jako jízda na dvojkole. Oba rodiče musí šlapat do pedálů a předem se, prosím, dohodnout, kam chtějí jet. Matka mě zalévala láskou jako knedlíky omáčkou. (Mimochodem, byla výtečná kuchařka.) Otec se ke mně choval jako exorcista vymýtající ďábla. S nejlepšími výchovnými úmysly mě dost často třískal, až jsem byl zelený a modrý. Od té doby jsou to moje nejoblíbenější barvy.

Matka měla s otcem kromě výchovy ještě další nevyřízený účet. Ten účet se jmenoval teta Betty. Ve skutečnosti to byla asi taková teta, jako je babočka admirálem. Pomáhala nám s domácností. Jednou týdně se věnovala koupání dětí. Postavila mě nahatého do škopku a myla mě důkladněji, než mi bylo milé.

„Dej ty ruce pryč, Wilhelme!“

„Ne, umyju se sám, teto Betty.“

„Jen se tak neupejpej!“

„Ale já tam nejsem špinavý.“

Teta Betty byla svědomitá a čistotná osoba. Nakonec našla ve Weberovic rodině muže, který si její péči nechával líbit, a rád – mého otce. Určitě chápete, jak to myslím.

Matka samozřejmě nebyla slepá. Naopak. Ale měla velmi vyvinuté nadání nechat po sobě veškeré problémy a konflikty klouzat jako volská oka po teflonové pánvi. Za otcovy techtle mechtle se mstila svým vlastním, tichým způsobem. Například tím, že mi smažila křehoučké řízky, zatímco otci dávala vysušené karbanátky. Když se je snažil rozkrojit vidličkou, vylétávaly z talíře. V manželství mých rodičů zuřila studená válka ještě daleko dřív, než na sebe Východ se Západem začaly mířit kanóny.

Proč to všechno vyprávím? Pokud chcete obstát ve formuli 1, musíte být otřískaný životem a umět se prosadit. To jsem se už v mládí naučil dokonale.

Červenec 1957

Korida na zámku Friedrichsruh

Možná mi bylo už v kolébce předurčeno, že se stanu manažerem?

Řeknu to takto: Úspěšný může být jen ten, kdo je připraven i na selhání. Američani říkají: Najdi si způsob, jak to zvorat. To se mi od začátku dařilo. Neexistoval projekt, který bych bravurně nepokazil. Ale popořádku.

Bylo mi patnáct, když jsem se navždy rozloučil se základní školou. V ruce jsem držel závěrečné vysvědčení. Z ekonomického hlediska jsem dosáhl vynikající bilance. Maximálního výsledku při nulovém nasazení. Rád bych také zmínil své gynekologické znalosti. V odlehlém koutě zahrady za domem jsem postavil stan a zval do něj děvčata na preventivní prohlídky. Byly povinné a účast hojná.

Malých kluků se lidé často ptají, čím by chtěli být. Většinou hasičem, policistou nebo třeba jeřábníkem. Já už od šesti věděl, že chci být popelářem. Měl jsem pro své rozhodnutí prostý důvod: Všiml jsem si, že popelářské auto přijíždí jen dvakrát týdně. To znamenalo, že po zbytek týdne mají popeláři volno. No nebylo by to povolání snů? Postupem času jsem samozřejmě své představy o kariéře přehodnotil. Popelářem jsem chtěl být pořád, ale hodlal jsem si koupit vlastní popelářské auto. A to pokud možno hned za šest měsíců…

„Budeš dělat v bance,“ nařídil otec. Já a v bance? Každému, kdo mě zná, je jasné, že to byla úplně zcestná představa. Willi by se hodil leda tak na bankovního lupiče. I když, myslet si, že lupiči chodí do banky zvenku, je vlastně hloupost. Každé dítě přece ví, že sedí uvnitř za přepážkou.

„Tak se vyučíš elektrikářem,“ rozčiloval se otec. Tentokrát už nestrpěl odmluvy. Nastoupil jsem tedy do obchodu s rádii a televizemi. Můj první učednický úkol spočíval v třídění odporů. Vlastně to byla práce pro mě jako dělaná. Jestli jsem se od přírody v něčem vyznal, tak v odporu. Jenže vzápětí jsem zjistil, že mému novému šéfovi haraší ve věži. I když jako elektrikář by měl mít spíš dlouhé vedení. „Roztřídíš všechno, co vysypu na podlahu,“ volal a převrátil mi k nohám bednu s elektrosoučástkami. Seděl jsem na zemi jako Popelka při přebírání čočky. Dobré do hrnce, špatné do… no do volátka ne, protože jsem neměl holuby. Zato jsem měl za chvíli pocit, že je v dílně docela vedro. Nejvyšší čas na koupaliště!

Hned jsem svůj nápad uskutečnil. Jsem totiž typická Ryba. Buď se mi chce, nebo ne.

„Úplně jsi mě znemožnil!“ burácel otec, když jsem se vrátil od vody. Přidal pár pohlavků a tím moje učení na elektrikáře skončilo. Za pár dní jsem seděl ve vlaku a mířil na zámek Friedrichsruh. Měl jsem se stát zaměstnancem hotelu. Opět o tom rozhodl otec a využil své nepřeberné kontakty, aby mě přijali.

Zámek Friedrichsruh je malebná barokní stavba ze 17. století. Dřív sloužil jako lovecký zámeček a letohrádek a nedávno ho přestavěli na hotel. Nachází se dvě hodiny cesty vlakem od Ulmu, v zapadlém koutu Bádenska-Württemberska. Nejbližší větší města jsou Neckarsulm, Künzelsau a Öhringen. Nastěhoval jsem se do nepatrné komůrky se stolem, postelí a háčkem na dveřích. Neměl jsem na něj skoro co pověsit. Otec popadl během jednoho ze svých legendárních záchvatů vzteku nůžky a rozstříhal moje nejoblíbenější kalhoty a svetr. Myslím, že dodnes není spolehlivě vysvětleno, kdo byl ve Weberovic rodině dospělý a kdo dítě.

Říká se, že cesta k úspěchu je trnitá. Ta moje byla zeleninová. Seděl jsem ve sklepě a škrábal brambory, zatímco Caterina Valente zpívala z tranzistoráku: „Kde svítí slunce, tam klíčí naděje a v dálce bliká světélko svobody.“ Když jsem podle šéfkuchaře nebyl dostatečně rychlý, házel po mně s oblibou nožem. Jako v cirkuse, kde nějakého ubožáka přivážou na otáčející se kolo a vedle hlavy se mu do dřeva zarývají drnčící dýky. Jen s tím rozdílem, že šéfkuchař nebyl artista, ale cholerik.

Neutěšená situace se začala obracet, když jsem mohl vyjít ze sklepa nahoru do restaurace a vyměnit kuchařskou zástěru za černý oblek s motýlkem. Stejný pocit asi zažíval Vinnetou ve svém slavném šatu s třásněmi nebo Robin Hood v zelených punčochách. Tohle byl můj styl! Začalo ve mně klíčit tušení, jakým člověkem bych se chtěl stát.

Mezi mými stálými hosty vychutnávajícími si želví polévku à la lady Curzonová a zmrzlinu knížete Pücklera býval dobře oblečený pán středního věku, s prořídlými vlasy a silnými brýlemi: Felix Wankel. Před třemi roky vynalezl motor, jehož spalovací energie se jedna ku jedné přenáší na kinetický pohyb. Wankel pro mě byl novodobým průkopníkem automobilismu a často jsem ho pozorně sledoval: jak si objednává, gestikuluje, vypouští do vzduchu modré obláčky kouře. Takový jsem chtěl být taky. Myslím, že tehdy jsem poprvé v životě pro něco zahořel.

Wankel často sedával ve společnosti dalších důležitě vyhlížejících kuřáků doutníků. Všichni vypadali jako Konrad Adenauer – přísné rysy a vlasy dokonale uhlazené pomádou. Rychle jsem zjistil, že to jsou manažeři. Z NSU a Auto Union. Dvou firem, které o mnoho let později splynuly se světovým koncernem Audi. Při proplétání mezi stoly jsem lapal útržky rozhovorů a absolvoval jsem tímto způsobem rychlokurz podnikové ekonomiky. Hlavní poznatek bych shrnul tak, že základem všeho je vynález. Ale bez managementu je ti sám o sobě na nic. A obojí se neprosadí bez marketingu.

Samozřejmě jsem občas musel obsluhovat i hlupáky. Jednou jsem zažil pitomce, který své náně předčítal z jídelního lístku dezerty. „Co bys řekla crêpes Suzette s pomerančovým likérem?“ Bohužel nevyslovil název palačinek krep syzét, ale řekl krab suzete. Jeho stará si položila dlaň na vychrtlý hrudník a zaskřehotala: „Och, já nevím, darling! Proč si dávat kraba, když už jsme měli ryby?“

Těžký byl život hotelového učedníka. Dostával jsem plat dvacet marek a ty jsem jednou měsíčně prohýřil v sedm kilometrů vzdáleném Heilbronnu. A sice v roštěné na cibuli s opékanými brambory. Taky jsem začal kouřit, samozřejmě hned ty nejsilnější cigarety bez filtru. Ale bývalo mi tak zle, že jsem už skoro myslel na svou poslední hodinku. A tak má kuřácká kariéra skončila stejně rychle, jako začala. Myslím, že mám v sobě vnitřního kontrolora, který nesnáší, když se mu věci začnou vymykat z rukou.

Co udělá mladík, když se mu daří až příliš dobře? Začne ho pálit dobré bydlo. Necelé dva roky jsem spokojeně sbíral zkušenosti na zámku Friedrichsruh. Jenže pak nastal osudový večer a já dostal „geniální“ nápad. Rozhodl jsem se navštívit kozorožce v zámecké oboře. Musím přiznat, že malý Willi v sobě měl už pár piv. No, něčím jsem musel nedostatek nikotinu nahradit. Přelezl jsem plot a už se na mě hnal táta kozorožec, rohy až u země jako španělský býk. Popadl jsem větev. O dalším průběhu večera bych raději pomlčel.

Ředitelka hotelu si předvolala mou matku. Ještě ten den jsem si musel sbalit kufr a ze zámku Friedrichsruh zmizet. Kozorozi se stali mým osudem. Ale to jsem ještě nevěděl.

Schwarzwald

říjen 1958

Za mřížemi

Mnohým k uzdravení

Jednomu v upomínku

Tento nápis byl vytesán nad bránou zámeckého hotelu Bühlerhöhe, nádherné stavby s úžasným výhledem do údolí Rýna. Nacházel se necelých dvacet kilometrů od Baden-Badenu. Tam jsem se přesunul, abych dokončil učení. Starý pán zase jednou využil své kontakty. Samozřejmě si předtím neodpustil cholerický záchvat a příval výčitek. No, každému podle jeho gusta.

Jedním z největších lákadel areálu byly historické sluneční lázně, kde se hosté mohli opalovat nazí. Bohužel tam nikdo nechodil. I jinak mě hotel Bühlerhöhe naprosto zklamal. Bydlel jsem ve sklepě, hned vedle kotle. Ředitel byl namyšlený ťulpas, který byl přesvědčen, že sežral veškerou moudrost. Tady bych za žádných okolností pracovat nedokázal. Jak to říkal kancléř Adenauer? „K vzestupu vedou dvě cesty. Buď se přizpůsobíte ostatním, nebo se oni přizpůsobí vám.“ Po krátkém pobytu jsem si zase sbalil kufr a vydal se na nejbližší autobusovou zastávku. Chtěl bych být vlastním synem? Určitě ne. Takový cvok!

Nevím ani jak, ale našlo se pro mě místečko na odborné hotelové škole v Überlingenu. Na světnici jsem bydlel s jistým Fritzem, příjmení není důležité. A třetím do party byl Herbert.

S Fritzem jsme k sobě pasovali jako zadek na nočník. Na všechno měl odpověď. I na to, na co jsem se neptal. Ve všem se vyznal a navíc pocházel z vážené rodiny. To mi hodně imponovalo.

„Hej, Willi!“ řekl jednoho dne a odtáhl mě stranou. „Herbert si každý týden na poště vybírá ze spořitelní knížky pět marek.“

„No a?“ nechápal jsem. „V čem je problém?“

„V tom, že má každý týden pět marek a my ne!“

„Co tím naznačuješ?“

„Nebuď tak natvrdlý!“ Fritz mě šťouchl loktem do boku. „Půjčíme si spořitelní knížku, vybereme deset marek a pořádně se nacpeme!“

Několik dní do mě hučel, až jsem nakonec vyměkl a souhlasil. Fritz štípl knížku a šli jsme na poštu. Tam ovšem došlo k něčemu, co jsme si nedomluvili. Fritz nevyzvedl deset marek, ale rovnou všech čtyřicet. Doma pak spořitelní knížku nestrčil zpátky pod prostěradlo, ale schoval ji ke mně do skříně. Moc chytré!

Zbytek příběhu můžu shrnout několika větami: Herbert si samozřejmě všiml, že mu spořitelní knížka zmizela. Naprášil to tátovi a ten šel rovnou na policii. Policisti zašli do školy a s ředitelem prohledali náš pokoj. Knížku našli a vyslechli úředníka na poště. „Jistě, dobře si na ně vzpomínám. Jeden z nich byl blonďatý klacek, asi metr osmdesát vysoký. Severský typ, vypadal dobře a celou dobu se šklebil.“ V televizi tenkrát ještě podezřelé neukazovali, ale ani nemuseli. Knížku našli u mě a popis seděl dokonale na Fritze. Sklapla klec. Soudce nás poslal na dva dny do vězení pro mladistvé. „Aby vám tam došlo, že byste měli najít správnější cestu životem! K výkonu trestu nastoupíte v pracovním oblečení.“ Dořekl a praštil kladívkem do stolu.

Pracovní oblečení? Fritz se učil kuchařem a já číšníkem. Proto si oblékl kostkované kalhoty, bílou košili a kuchařskou čepici. Já si vzal oblek a motýlka. V takovémto úboru jsme zazvonili na bránu věznice.

„Hej, Frede! Stojí tady dva pitomci v karnevalových kostýmech. Co s nima mám dělat?“ Strážný si s námi nevěděl rady a raději volal nadřízenému. Celou dobu se drbal ve vlasech. Nakonec nás strčili do cely, v níž jsme strávili nejnáročnější noc svého dosud mladého života. Nejnáročnější proto, že jsme se celou dobu chechtali. Pitomému výrazu pitomého strážného. Prkennému řediteli školy. Domýšlivému soudci. Všichni nám mohli vlézt na záda.

Měli jsme nalézt správnou cestu.

Tak jsme ji našli.

Pochybuju však jestli takovou, jakou si představoval soudce.

Bonn

říjen 1960

Rolls-Roycem po Bonnu

Vyučil jsem se a odstěhoval do Bonnu, nového hlavního města. Začal jsem jako číšník U Bílého slona na náměstí. Všude vládl naprostý dopravní chaos. Dostat se autem z jednoho konce města na druhý trvalo déle než dojet z Bonnu do Kolína. Hlavní příčinou neutěšené situace byly železniční tratě s mnoha přejezdy, často nechráněnými. Rozdělovaly centrum města na dvě poloviny.

Velmi brzy jsem se seznámil se stálými hosty, mezi nimi i důstojným gentlemanem, kterého jsem odhadl na diplomata z některé africké země. Většinou chodil s celou svitou: půl tuctem chlapíků v kaftanech a s turbany. Všichni se pokaždé nadšeně vrhali na místní specialitu: rýnskou hovězí pečeni s knedlíky a hrozinkovou omáčkou.

Občas jsme se s Jeho Excelencí zapovídali. „This is not the right job for you,“ prohlásil velvyslanec, když jsem mu rukama nohama vysvětlil, co všechno jsem už prožil. Při placení otcovským gestem posunul přes stůl vizitku. „Call me.“

A tak jsem se stal šoférem a mým novým pracovištěm byl impozantní černý bourák, do nějž se dalo nastupovat bez sehnutí hlavy. Tmavé kožené sedačky jemně skřípaly a vpravo a vlevo se při zastavení vyklápěly schůdky. Stejně nádherný byl plat, který jsem od velvyslance dostával za to, že jsem mu sloužil dnem i nocí jako holka pro všechno. Místo abych šetřil, koupil jsem si hned první měsíc na splátky křiklavě červené Porsche Speedster.

„Jak vzrušující!“ vzdychaly dívky v baru, když jsem po práci postával u pultu a vychloubal se svou prací u afrického velvyslance. Po pár pivech většinou přišla prosba: „Nevzal bys nás na projížďku?“

„Jasná páka, kapánek se vyvětráme… škyt!“ zablekotal jsem jednoho večera. Kdo by taky dokázal takové slaďoušky odmítnout, že?

Willi se rozhoduje rychle. Naložil jsem krásné holky do velvyslancova auta a šnečím tempem se valil nočním Bonnem. Pomalu proto, že jsem káru nechtěl nabořit. Děvčata objevila elektrické stahování oken a hned zkoušela, jak funguje. Holé nohy se kymácely ven z auta za doprovodu rozdováděných pokřiků a trylkování z rádia: „A one, a two, a threee, a four! Sugar Sugar baby, och, och, Sugar Sugar baby!“ Jakmile se v dohledu objevil chodec, mávaly holky nohama jako tým akvabel a křičely: „Huhúúúú!“ Strašná sranda.

To si zřejmě myslel i fotograf jistých bonnských novin, který nás potkal a pilně cvakal spouští. Bonn bylo sice hlavní město, ale současně i vesnice. Naše veselá párty na čtyřech kolech se rozkřikla rychlostí blesku.

Ráno jsem se s docela slušnou kocovinou přiloudal na velvyslanectví, jehož stěny zdobily kůže zeber, lvů, gepardů a antilop. Všichni zde po smrti viseli pokojně vedle sebe. Hned jsem se dozvěděl, že mám jít k šéfovi. Jeho Excelence seděla za psacím stolem, před sebou noviny s fotkou svého vozu na první stránce.

„Wilhelm, you know, že tě mám rád,“ sdělil mi s opravdovou lítostí v hlase. „But, under these okolností tě už zaměstnávat nemůžu. Put the keys on the table and leave the house.“

Když se daří, tak se daří. Neboli, problémy většinou nepřicházejí samy. Skoro to vypadalo, že milý Bůh vzal obrovskou tubu lepidla a lepil mi na hrb jednu pohromu za druhou. Sotva jsem totiž přišel o práci a loudal se pěšky domů, čekalo na mě před domem další nepříjemné překvapení. Porsche bylo pryč. Následně jsem zjistil, že zmizely i klíčky a papíry od auta. Přestože jsem pro ně našel skvělý úkryt – ve svých spodkách.

Okamžitě jsem uhodil na Wilmu, svou bytnou, čtyřicetiletou samoživitelku se synem Winfriedem, který mně byl dost podobný. Myslím v tom, že ten malý gauner se taky protloukal životem tak, jak se zrovna dalo. Velmi brzy se ukázalo, že moje auto střelil v Düsseldorfu překupníkovi, sbalil peníze a dal se naverbovat do cizinecké legie. Krysa. Vzteky se mi vařila krev.

„Tak mi vrátíš peníze ty!“ udeřil jsem na Wilmu.

„Proč bych to měla dělat?“ odpověděla hlasem pohybujícím se poblíž deseti stupňů pod nulou.

Zalapal jsem po dechu. „No, protože je to tvůj syn a jsi za něj zodpovědná!“

„No a?“ odsekla Wilma. „Nejsem jeho chůva. Winfried je už dost velký a musí sám vědět, co dělá. A ty jsi neměl nechat klíče jen tak povalovat!“

„To jsem teda nenechal! Jak chceš…“ Měl jsem se opravdu co držet. „Tak na toho tvého zmetka podám trestní oznámení. Uvidíme, jak z toho vyvázneš ty!“

To se snadno řekne, ale jít na policii by asi v mé situaci nebyl nejlepší nápad. Milá Wilma se totiž o mě od začátku velmi obětavě starala. Bylo by asi dost zvláštní, kdybych musel do protokolu diktovat: „No a celou dobu jsme spolu spali, pane strážmistře.“

Takže jsem krádež nenahlásil. Rozhodl jsem se, že ztráty zahrnu do škatulky za vyučenou.

Velkorysost mi ovšem byla málo platná. Když jsem znovu přišel domů, stály přede dveřmi moje kufry. Svět oplácí nevděkem. Měla mi líbat nohy za to, že jsem jejího mizerného synka neposlal do kriminálu. Místo toho mě vyhodila z bytu.

Jak se to říká? Čert vždycky snáší neštěstí na větší hromadu.

Bonn

březen 1961

Na co Detlef zapomněl

Ráno jsem ztratil práci, v poledne přišel o auto a večer se stal bezdomovcem. To s člověkem zamává. A to nemluvím ani o tom, že skončil i můj milostný románek. Bylo mi jasné, že nutně potřebuju novou práci. Sociální dávky a pomoc v nezaměstnanosti se totiž tehdy moc nenosily.

Hledání místa bylo těžší, než jsem si zpočátku představoval. Jakmile jsem přišel na přijímací pohovor, hned se mě ptali, kde bydlím. A když jsem se ucházel o podnájem, první otázka zněla: „Kde pracujete?“

Zapletl jsem se do začarovaného kruhu.

Nakonec jsem získal práci řidiče dodávky. Bohužel jsem při odbočování do první úzké ulice zapomněl, že mám za sebou ložnou plochu. Několik zaparkovaných aut utrpělo pořádné škrábance. Takže jsem byl zase nezaměstnaný.

Další pokus spočíval v prodeji škodovek za provizi. Řekl bych, že nula celá nula procenta Němců vědělo, že Češi umějí vyrábět nejen knedlíky, ale i auta. A naopak devadesát devět celých devět procenta se ke koupi škodovky stavělo spíše nedůvěřivě. Bylo to, jako kdybyste se pokoušeli kočičí konzervu prodat jako telecí ragú. Šéf mi předal pár adres potenciálních kupců škodovek. Měl jsem za nimi zajít, zazvonit a halasit:

„Nejlepší auta na světě! Skvělý poměr mezi výkonem a cenou.“ Snažil jsem se, až mě sanice bolely. A neprodal ani jedno auto.

Osud mě vyplivl jako shnilou švestku. Zahrával si se mnou, ale tak, že peška jsem měl pořád jen já.

Hledal jsem útěchu na jediném místě na světě, kde muž ještě může být mužem – u nálevního pultu. Ta špeluňka se jmenovala Violettin taneční a pivní bar. Mrzutě jsem se vyškrábal na barovou stoličku.

„Hej kámo, dej si jedno na mě!“ Chlápek vedle se přátelsky zašklebil, objednal pivo, posunul ho přede mne a přidal povzbuzující poplácání po zádech. Okamžitě se z nás stali nejlepší kumpáni. Začalo mezi námi jedno z těch hlubokých mužských přátelství, která vydrží až do zavíračky. „Měl jsi den na hovno, co?“ konstatoval a zvědavě studoval můj obličej.

„Ani se neptej,“ odpověděl jsem a zasmušile do sebe naklopil pivo.

Jmenoval se Detlef. No, za svý jméno nikdo nemůže. Ale zaujalo mě spíš něco jiného. Vykládal totiž, že je domovník.

„Nenapadá tě, kde bych mohl dneska v noci přespat?“

Detlefovi stouply slzy do očí. Možná dojetím, ale spíš po té spoustě piv. Objednával hned dvě najednou.

Trpělivě jsem čekal, až dá dohromady a polapí odpověď, která si s ním v mozku s několika promile hrála na schovávanou.

„Víš co…“ dostal ze sebe po chvíli, „… v tom velkým baráku, o který se starám, je takovej šikovnej sklep. Nikdo tam neleze, klidně tam spi. Seženu ti i lehátko…“

Škyt a amen.

A tak jsem se nastěhoval do podzemí.

Detlef mi zapomněl sdělit, že jsem našel útočiště v budově americké tajné služby.

Bonn

červen 1961

Jdu na věc

Někteří lidé vylupují banky, já bych ovšem nejradši přepadl řezníka.

Když jsem druhý den ráno stoupal po schodech ze sklepa, pořádně mi kručelo v břiše. Nikdo si mě ani nevšiml. Bylo mi to vhod, to ano, ale současně jsem se v duchu ptal: Co je to za tajné agenty, když si ani nevšimnou, že jim ve sklepě chrápe bezdomovec? Tajná služba s tajemstvím pod podlahou?

Na ulici jsem zalovil v kapsách saka, jestli nenajdu pár drobných. Marně. Bez práce nejsou peníze a bez peněz nejsou koláče. Tohle se kapitalismu musí nechat. Je sice tvrdý, ale má jednoduchá pravidla.

Ani na okamžik mě nenapadlo, že bych zavolal domů a požádal o pomoc. Před několika měsíci jsem za sebou po jedné z hádek třískl dveřmi a zařval: „Víte, co mi můžete? Já vám ukážu, co dovedu!“ Samozřejmě jsem byl příliš hrdý na to, abych teď přilezl ke křížku a žadonil o almužnu.

Plakáty zvaly na nový film Heinze Rühmanna Černá ovce. A kromě toho jsem se hned vedle dočetl, že na Pützchenovském trhu hledají prodavače losů. Zájemci ať se hlásí ve stánku číslo 10! stálo na ceduli.

Asi bych měl vysvětlit, že Pützchenovský trh je něco jako mnichovský Oktoberfest. Jen bez Mnichova a října. Přijímací pohovor trval přesně šedesát vteřin. Z toho je patrné, že kvalifikační požadavky nebyly nijak přehnané, stejně jako zájem uchazečů.

„Šichta je od jedenácti do jedenácti,“ zabručel můj nový šéf, aniž by vyndal z úst cigaretu. „Tohle si obleč!“

Dostal jsem něco jako malířský plášť a do ruky kýbl plný losů. „Až bude prázdný, dostaneš pět marek.“

„Kupujte losy, lidičky, kupujte losy! Každý druhý los vyhrává!“ vyřvávaly tlampače.

„Tancuj se mnou do rána! Tancuj, ať jsme šťastní!“ ozývaly se odrhovačky od pouťových atrakcí.

Možná si myslíte, že prodávat losy zvládne i úplný idiot. Pravděpodobně máte pravdu. Ale já asi nejsem úplný idiot. To se ukázalo být značnou konkurenční nevýhodou. Hodinu za hodinou jsem postával a měl pocit, že mám v kbelíku zahnívající chcíplé ryby. Ostatní kluci prodávali losy jako na běžícím pásu. To přece nemohlo být jen tak!

Přikradl jsem se zezadu k jednomu z kolegů a poslouchal, jak to dělá. Naklonil se ke kolemjdoucímu nešťastníkovi a šeptal: „Vlastně bych to neměl říkat, ale los s hlavní výhrou je v mém kbelíku!“

Otevřel jsem překvapením pusu. Tohle byla nekalá soutěž! Ale co, lidi přece nejsou tak hloupí, aby tomu věřili.

„Díky, tak mi dejte deset kousků!“ žádal nadšený zákazník.

Za dva týdny jsem chvíli před půlnocí stál na zastávce autobusu a v kapse měl neuvěřitelných pětadvacet marek. Učil jsem se rychle: Je třeba nasadit upřímný pohled a slibovat modré z nebe. Zákazník je spokojený a vrací se. Pokud se mu však pokusíte říkat pravdu, vypaří se a už ho neuvidíte.

Přicházely dvě štěbetající holky. Brunetka a půvabná zrzka s hlubokým výstřihem, sukní s volánky, tupírovanými vlasy a vysokými podpatky. Okamžitě mě zaujala. Napřímil jsem se, koneckonců, noc byla ještě mladá. Nemohl jsem dopustit, aby chudák dívka odešla domů sama a plakala do polštáře jen proto, že jsem ji neoslovil.