Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE FLUT

Kommissar Dupins fünfter Fall

Copyright © 2016 by Verlag Kiepenheuer  &  Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2018 by Jiří Vodvárko

ISBN  978-80-242-8819-2

Obsah

DEN PRVNÍ

DEN DRUHÝ

EPILOG

pro L.

pro Zoé

 Diaoul – pe vurzud?

Ďábel – nebo zázrak?

Bretaňské přísloví

DEN PRVNÍ

„Takový svinstvo!“ ulevil si komisař Georges Dupin z komisařství v Concarneau polohlasně.

Ten zápach byl nesnesitelný. Dupinovi se zvedal žaludek a šly na něj mdloby. Musel se opřít zády o stěnu, věděl, že tady už dlouho nevydrží. Na čele mu vyrazil studený pot. Bylo půl šesté, pomalu se začalo rozednívat, ale k dennímu světlu to ještě mělo daleko. Chladné svítání. Telefon ho vzbudil ve 4 hodiny 49 minut. Venku byla ještě temná noc a on s Claire šli spát až ve dvě hodiny po půlnoci, když se vrátili z hotelu Amiral, z bujaré oslavy letního slunovratu.

21. červen, nejdelší den roku. Keltové ten svátek nazývali Alban Hevin. Bretaň se pyšní pohádkovým světlem po celý rok, ale v těchto dnech překonává magickým kouzlem sama sebe. Slunce zapadá až v půl jedenácté a i pak dál osvětluje atmosféru tak silně, že se nad Atlantikem dá snadno rozeznat silueta horizontu i v době, kdy už na nebi jasně svítí hvězdy. Takzvané astronomické stmívání trvá téměř do půlnoci; teprve pak se moře a obloha spojí v neproniknutelnou temnotu. Takové množství světla působí opojně a Dupin tyhle dny miloval.

Místnost, jejíž stěny byly až ke stropu obložené kachlíky, působila v ostrém světle neonových zářivek velmi chladně; dvě úzká okénka, vlastně spíš jen škvíry, byla otevřená, nedokázala však dovnitř vpustit dostatek čerstvého vzduchu. V místnosti stálo šest velkých tmavošedých kontejnerů na kolečkách.

Mladá žena – komisař odhadl její věk na zhruba pětatřicet – ležela v kontejneru, který stál vpravo vepředu, kousek ode dveří. Tělo našla uklízečka. Na místo činu – rybí aukční halu v douarnenezském přístavu – okamžitě dorazili dva policisté. Společně se členy forenzního týmu, který přijel z Quimperu, mrtvou vyzvedli z kontejneru a položili na kachlíkovou podlahu. Dupin dorazil krátce poté.

Byl to i pro hodně otrlé povahy hrozný pohled. Něco podobného komisař během své celé kariéry ještě neviděl. Tělo bylo poseté rybími odpadky – vnitřnostmi, žaludky, střevy a směsicí různých polotekutých ingrediencí. Dokonce i celé kusy ryb, části páteře, ploutve a ocasy se přilepily na tvář, ruce a oděv mrtvé, který se dal rozpoznat jen podle jednotlivých cárů: světlemodrý svetr, křiklavě žluté pracovní kalhoty s laclem, černé gumové holínky. Do tmavohnědých vlasů se zapletlo několik malých rybích hlaviček – sardinky. Tvář pokrývaly třpytivé šupiny, ta největší – což působilo obzvlášť morbidně – zakryla levé oko, zatímco pravé bylo široce otevřené. Na trupu se krev mrtvé smísila se slizkou masou rybího odpadu. Velké množství krve. V dolní části krku bylo vidět řeznou ránu dlouhou čtyři až pět centimetrů.

„Dočista mrtvá,“ konstatoval soudní lékař, jehož červenolící tváře poněkud kontrastovaly se šlachovitou postavou. Další zvláštností tohoto muže bylo, že mu ďábelský zápach v místnosti zjevně nečinil žádné problémy. Lékař pokrčil rameny. „Co k tomu dodat? Skutečnost, že nejeví známky života, je zřejmá na první pohled, stejně tak způsob, jakým k tomu došlo. Někdo jí prořízl hrdlo. Smrt nastala zřejmě včera večer mezi osmou hodinou a půlnocí. Nechci vás unavovat líčením detailů, které mě k této předběžné hypotéze dovedly,“ prohlásil s pohledem obráceným k Dupinovi a poté k forenzikům. „Pokud nemáte námitek, převezeme tu mladou ženu do laboratoře. A ten kontejner taky; třeba v něm ještě objevíme něco zajímavého.“ Veselý tón doktorova hlasu způsobil, že se komisaři znovu zvedl žaludek.

„S tím nemáme problém, jsme tady hotovi. Zajištění stop jsme předběžně dokončili.“

Hlavní forenzik z Quimperu byl k Dupinově neskrývané úlevě na dovolené, takže na místo činu přijeli jeho dva mladí asistenti. Ti si ovšem, pokud šlo o bezmezné sebevědomí, v ničem nezadali se svým arogantním šéfem. Slova se ujal menší z nich. „Na víku kontejneru, na jeho přední hraně, jsme odebrali řadu otisků prstů, z větší části neúplných nebo se vzájemně překrývajících, odhadem asi od dvaceti různých osob. To je vše, co můžeme v danou chvíli říct.“ A po krátkém zaváhání dodal: „I my si ještě jednou důkladně prohlédneme vnitřek kontejneru.“

Kadeg, jeden z Dupinových inspektorů, na tuto denní dobu nepochopitelně čilý a plný energie, si důrazně odkašlal. „Nějaké další informace bychom přece jen uvítali. Například o vražedném nástroji,“ prohodil s pohledem upřeným střídavě na lékaře a forenziky. „Zdá se, že jde o velmi čistý řez provedený s téměř chirurgickou precizností.“

Soudní lékař se nedal zlákat k předčasným závěrům.

„V klidu si tu ránu prohlédneme. Charakteristika řezu nezávisí pouze na nástroji, nýbrž i na obratnosti pachatele a rychlosti, s níž byl útok proveden. Člověk, který umí s nožem zacházet, dokáže zasadit jakoukoli ránu, dokonce i v bojové situaci. A téměř jakoukoli zbraní – snad s výjimkou mačety.“ Z výrazu doktorovy tváře bylo zřejmé, že svoji poznámku považuje za velmi zdařilý žert. „Reálně však připadá do úvahy každý z nožů, které u sebe mají rybáři pohybující se tady v hale, což bych odhadoval na nějakých sto až dvě stě kusů. A k tomu musíte přičíst speciální nože používané při kuchání a preparování úlovků.“

„S otázkou, kdo tady umí dobře zacházet nožem, se moc daleko nedostanete,“ utrousil s nádechem posměchu malý forenzik. „Každý, kdo žije u moře a rybaří, sbírá mušle nebo vyjíždí na moře za obživou, tedy prakticky všichni zdejší lidé, vlastní nejméně jeden kvalitní nůž a umí s ním dobře zacházet.“

Na okamžik to vypadalo, že se Kadeg chystá něco namítnout. Nakonec si to však rozmyslel a změnil téma: „Jak často se ty kontejnery vyprazdňují? A v kolik hodin? Určitě pro to existuje nějaký pevný rozvrh.“

Inspektorova otázka směřovala na mladičkého policistu z Douarnenezu, který přijel k nálezu jako první.

„Dvakrát za den, to jsme už zjistili. Zpracování úlovků někdy trvá dlouho do noci, proto se kontejnery vyprazdňují hned časně ráno, dřív než přijedou rybářské čluny, tedy kolem půl páté. A pak ještě jednou odpoledne, kolem třetí hodiny. Uklízečka, která tělo objevila, přivolala jednoho z dělníků, a ten zavolal k nám na stanici. Pak místnost zamkl.“

„To se na tu mrtvolu ani nepodíval, aby zjistil, zda se nejedná o někoho, koho zná?“

„Pokud vím, viděli jen vyčnívat nohu.“

„A co telefon?“ vyzvídal Kadeg dál. „Nenašli jste u ní mobil?“

„Ne.“

„Takže,“ soudní lékař měl zjevně naspěch, „my si teď tu mrtvolu pěkně sbalíme a…“

„Šéfe!“ Riwal, druhý komisařův inspektor, stál ve dveřích místnosti, v níž se mezitím nashromáždil velký počet lidí, a vedle sebe měl ženu, která se podivným způsobem podobala mrtvé – jen s tím rozdílem, že už jí muselo být kolem padesáti.

„Gaétane Gochatová, ředitelka přístavu a aukční haly, právě přišla a…“

„Céline Kerkromová. To je Céline Kerkromová.“ Ředitelka zůstala stát jako přimražená a nevěřícně zírala na mrtvolu. Chvíli jí trvalo, než se vzpamatovala natolik, aby mohla znovu promluvit.

„Jedna z našich rybářek, které loví u pobřeží. Žije na ostrově Sein a své úlovky přiváží většinou sem k nám, aby je tady prodala.“

Gaétane Gochatová mluvila klidným, vyrovnaným hlasem, bez jakýchkoli emocí. Žádný šok, žádný projev soucitu. Z čehož se ale, to už Dupin dávno věděl, nedaly vyvozovat žádné závěry. Lidé reagují na náhlé brutální nebo tragické události velmi rozdílně.

Při vyšetřování posledního kapitálního zločinu měli spoustu práce s tím, aby vůbec zjistili identitu obětí; alespoň v tomto ohledu to tentokrát bude snadnější.

„Potřebuji kafe.“ Teprve druhá věta, kterou Dupin od svého příchodu pronesl. Pak se obrátil na ředitelku. „Musíme spolu probrat hodně věcí, paní Gochatová. Pojďte, prosím, se mnou. A vy taky, Riwale!“ Komisař se ani nesnažil potlačit rozmrzelý tón.

Rychle se odlepil od stěny, u níž stál, a spěšně prošel kolem všech přítomných – sledován jejich nevěřícnými, nechápavými pohledy – ven z místnosti. Nutně potřeboval kafe, hned teď. Aby ze sebe setřásl malátnost, zápach rybích vnitřností a únavu, kvůli které vše kolem sebe vnímal jako přes mlhavý závoj. Zkrátka a dobře, potřeboval se vzpamatovat, přijít k sobě, vrátit se do reality. Co nejrychleji disponovat jasně a přesně pracujícím mozkem.

S jasným cílem před očima kličkoval Dupin mezi velkými stoly aukční haly. Po cestě sem zaregistroval nedaleko hlavního vchodu malý stánek s občerstvením a velkým kávovarem. Riwal a Gaétane Gochatová měli co dělat, aby s ním udrželi krok.

V kachlíky obložené, stroze vybavené hale začínal běžný, každodenní provoz – bez ohledu na dramatickou noční událost, o které už všichni nepochybně věděli. Vládl tu čilý ruch: rybáři, obchodníci s rybami, majitelé restaurací a jiní zákazníci se věnovali své práci. Na vlhké betonové podlaze ležely stovky nízkých plastikových bedýnek různého zbarvení: červené, zelené, modré, oranžové; tu a tam bílá nebo černá, těch bylo poskrovnu. Dupin tyhle bedýnky znal, viděl je v Concarneau, protože jsou neodmyslitelnou součástí každé aukce plodů moře. Dno bedýnek je vystlané nahrubo rozsekaným ledem, na němž leží vše, co rybářům uvízlo v sítích, obrovské množství ryb a jiných mořských živočichů všech barev, velikostí a tvarů. Vodní kreatury tak exotické, že by si je nedokázal představit ani člověk obdařený mimořádnou fantazií. Obrovští, archaicky působící mořští ďáblové se široce otevřenou tlamou, třpytivé makrely, útoční bílí humři, černé chobotnice, hromady krevet, nejrůznější druhy mořských jazyků, mohutní mořští okouni (které Dupin miloval), velké i malé odrůdy krabů a spousta ryb a korýšů, jejichž jména komisař neznal. Některé z nich ještě v životě neviděl, přinejmenším ne v této podobě. Možná ale upravené na talíři – musel si přiznat, že jako většina Francouzů se u mořských živočichů zajímal víc o jejich kulinářský než o zoologický aspekt. V jedné bedýnce dokonce zahlédl smutného a zmateného žraloka. A v další exoticky působící placatou rybu s nepoměrně velkou ocasní ploutví. Bretaň je ráj v mnoha ohledech a snad nejvíc to platí právě o rybách a mořských plodech, které nejsou nikde tak chutné a čerstvé jako tady. Ne náhodou uvádějí restaurace každého francouzského hotelu, který má alespoň dvě hvězdičky, u všech pokrmů z ryb přívlastek bretaňský. Vyšší známka kvality už neexistuje.

V zadní části haly, tam kde probíhají aukce, vládl největší ruch. Po stranách tohoto zčásti otevřeného prostoru stály dlouhé pulty z ušlechtilé oceli, na nichž muži v bílých hygienických oblecích, bílých galoších a s modrými rukavicemi na rukou zpracovávali dlouhými noži část dovezených úlovků. Dupin hbitě prokličkoval mezi stoly ke stánku s občerstvením a korpulentní prodavačku požádal o dvě petits cafés. Žena si ho změřila nedůvěřivým pohledem, vzala dva papírové kelímky a otočila se ke kávovaru. Ke stánku vzápětí dorazili také Riwal s paní Gochatovou.

Komisař se na ni hned obrátil s první otázkou.

„Je ta mrtvá vaše příbuzná?“

„Ne, vůbec ne,“ opáčila ředitelka s gestem, které prozrazovalo, že tuhle otázku neslyší poprvé.

„A máte nějakou představu, co se tu mohlo odehrát?“

„Ani v nejmenším. Byla zavražděna tady, v aukční hale? A kdy se to stalo? V kolik hodin?“

„Pravděpodobně včera večer mezi osmou hodinou a půlnocí. Zatím nevíme s jistotou, zda k vraždě došlo tady nebo na jiném místě. Kdy jste včera odcházela?“

„Já?“

„Ano, madame, vy.“

„Myslím, že tak kolem půl desáté. Zdržela jsem se ještě v kanceláři.“

„A kde se ta kancelář nachází, pokud se smím zeptat?“ Tvář paní Gochatové neprozrazovala žádné emoce.

„Hned vedle aukční haly. V budově, která je správním střediskem celého přístavu.“

Ředitelka byla prozaický typ, koncentrovaná na věci, které bylo třeba vyřídit, rychlá, efektivní. Nápadná, poněkud robustní postavy, krátké hnědé vlasy, hnědé oči. Tvář ne snad přísná, ale věcná, s vráskami kolem očí i úst. Dupin cítil, že dokáže být velmi rezolutní a přímá, když to situace vyžaduje. Na sobě měla džínsy, flaušovou vestu a obligátní holínky.

„Jací rybáři sem dodávají zboží? Jezdí sem i velké lodě?“

„V pět hodin ráno přijíždějí velké trajlery, které byly na moři dva týdny. Ve čtyři odpoledne místní rybáři, po dvou dnech strávených na moři. A o hodinu později dorazí ti, kdo loví na pobřeží. Jakmile lodě dorazí, začne aukce. Včera tu bylo hodně živo, aukce se protáhla, jelikož začala prázdninová sezona. Když jsem odcházela domů, několik rybářů tu ještě stále bylo.“

„Viděla jste i paní Kerkromovou?“

„Ne, ta tu nebyla.“

Starší paní obsluhující u kiosku postavila před komisaře dva kelímky, z nichž se linulo svůdné aroma čerstvé kávy. Ve tváři přitom měla zvláštní, neproniknutelný výraz.

„A předtím, během večera?“

„Ano, zahlédla jsem ji, když vcházela do haly s bedýnkou ryb; pokud si dobře vzpomínám, bylo to někdy kolem devatenácté hodiny.“

„Mluvila jste s ní?“

„Ne.“

„A co jste v té době dělala v hale vy?“

Tvář paní Gochatové teď prozrazovala mírné podráždění.

„Ráda se tu občas porozhlédnu, zda je vše v pořádku.“

Jedním dlouhým douškem vypil Dupin první café. Byl to ten druh slabší kávy, jemuž Bretaňci říkají „kafe jeptišek“. Silná káva byla naproti tomu „býk“. Pro mizernou, nepoživatelnou a odpornou kávu mají obyvatelé Bretaně řadu hanlivých označení, například „oslí moč“ nebo „voda proceděná starými kalhotami“.

„Před chvílí jste uvedla, že Céline Kerkromová jezdila se svými úlovky většinou sem. Co to znamená? Jezdila sem pravidelně, nebo různě?“

„Téměř každý den, vždycky těsně před začátkem aukce. Specializovala se na mladé tresky, okouny a pražmy. Chytala většinou do lnu, jen málokdy do sítí, pokud vím.“

„Takže včera přijela se svým úlovkem sem?“

„Ano.“

„Nejezdila sem ale každý den?“

„Pětkrát nebo šestkrát do měsíce se tu neobjevila. Občas prodávala přímo některým restauracím,“ vysvětlila paní Gochatová. Tón jejího hlasu prozrazoval, že takové praktiky neschvaluje.

„Pachatel se tedy mohl spolehnout na to, že ji tu zastihne?“

Ředitelka se zdála být komisařovou otázkou na krátký okamžik iritovaná, hned se ale vzpamatovala.

„Ano, jistě.“

„Měla paní Kerkromová nějakou posádku? Pomocníky?“

„Ne. Vyjížděla na moře sama. Jako většina těch, kdo loví u pobřeží. Je to tvrdé povolání.“

„Musíme vědět, kdy přesně včera přijela, kdo všechno s ní mluvil a kdo a kde ji viděl naposled. Všechno, co se dá zjistit.“

„Rozumím,“ potvrdil Riwal.

„Pokud to správně chápu,“ obrátil se Dupin znovu na paní Gochatovou a vytáhl z kapsy svůj oblíbený červený zápisník značky Clairefontaine a tužku, „není mezi rybáři, kteří se tu teď pohybují, nikdo z těch, kdo tu byli včera večer?“

„To docela určitě ne.“

„Kdo se tady v hale během aukcí ještě pohybuje, kromě rybářů?“

„Minimálně jeden z mých zaměstnanců, kupci – tedy obchodníci s rybami a majitelé restaurací – a dělníci, kteří část ryb zpracovávají tady na místě. A pak dva lidé, co mají na starost led.“

Ředitelka zachytila Dupinův tázavý pohled.

„Všichni tady spotřebují množství ledu. Hned vedle aukční haly stojí velké silo s ledem. Je to služba, kterou zajišťujeme my, správa přístavu.“

„Potřebujeme co nejdřív úplný seznam všech osob, které se pohybovaly včera večer mezi šestou hodinou a půlnocí tady v hale nebo venku na přístavní hrázi.“

„Moji lidé to obstarají,“ ujistila Dupina paní Gachetová hlasem, který prozrazoval, že je zvyklá dávat příkazy. „Dát dohromady seznam těch, kdo byli uvnitř v hale, by nemělo být těžké. Obtížnější to bude s lidmi, kteří se pohybovali venku před halou, na hrázi. Je to veřejně přístupná část přístavu a oblíbené místo rekreačních rybářů, večer jich tu postávají velké skupiny. Samozřejmě se sem zajdou podívat i turisté, stále je tady na co se dívat. A od včerejšího poledne tu kotví i tři španělské trajlery, každý s minimálně osmičlennou posádkou.“

„Předpokládám, že ta velká posuvná vrata do haly jsou během celého provozu otevřená?“

„Samozřejmě.“

To tedy znamenalo naprosto volný přístup, vchod široký minimálně deset metrů. A dostat se z haly do vedlejší místnosti, kde bylo nalezeno tělo zavražděné, už byla hračka.

„Chci vědět o každé osobě, která se tu včera večer pohybovala,“ opakoval Dupin důrazně. „Odkdy dokdy tady dotyčný člověk byl a co tady dělal. Pak si je všechny proklepneme, jednoho po druhém!“

„Provedeme, šéfe. Kolegové z Douarnenezu mezitím už vyslechli toho zaměstnance paní Gochatové, který tu měl včera službu a zamykal halu. Jistý Jean Serres. Halu zavřel ve 23 hodin 20 minut a poslední rybáři odešli krátce předtím. Céline Kerkromovou viděl během večera několikrát.“

Stejně jako Kadeg působil i Riwal velmi čilým dojmem. Kromě toho se zdál být naprosto – a téměř nevhodně – uvolněný, klidný. Ale takový byl již ode dne, kdy se mu narodil syn. Bez ohledu na to, že mu chlapečkův křik určitě narušoval spánek. Jako by ho otcovství učinilo nenapadnutelným.

„Prý si nevšiml ničeho neobvyklého. A zatím se nepřihlásil ani nikdo jiný s tím, že by spatřil něco podezřelého.“

To by taky bylo až příliš jednoduché. Nedalo se očekávat, že budou mít takové štěstí.

„V kolik hodin viděl tu rybářku naposled?“

„O tom mi kolegové nic nesdělili.“

Dupin vypil druhé café. Opět jedním douškem. Nebylo o nic lepší než to první, ale v danou chvíli mu na tom příliš nezáleželo.

„Ještě jedno, prosím.“ Momentálně šlo pouze o účinek, ne chuť. Žena za pultem přijala objednávku s lehce pozdviženým obočím.

„Paní Gochatová,“ oslovil komisař znova ředitelku přístavu, „zavolejte, prosím, toho zaměstnance, který tu včera zavíral, a zeptejte se ho, v kolik hodin viděl Céline Kerkromovou naposled.“

„Myslíte tím, že mu mám zavolat teď hned?“

„Teď hned.“

„Jak si přejete.“

Ředitelka vylovila z kabelky mobil a poodešla stranou.

Riwal se znovu ujal slova.

„Jean Serres odhaduje, že v devět hodin večer bylo v hale ještě asi deset až patnáct rybářů. Kromě toho pět dělníků preparujících ryby, asi pět obchodníků a dva muži od ledu. A pak, zhruba od jednadvacáté hodiny, postupně vyplouvali z vedlejšího přístaviště lovci sardinek. Takže na nábřeží bylo dost živo. Odpolední déšť ustal v půl šesté, jako když utne, a vyšlo slunce. To sem přilákalo rekreační rybáře a čumily.“

V Concarneau patřil i Dupin mezi „čumily“, rád se šel jen tak projít do přístavu a sledovat hemžení lidiček – rybářů, obchodníků, turistů. Pestrý dav a čilý shon, který však vzbuzoval dojem, že se navzdory zdánlivé chaotičnosti řídí jistými neměnnými pravidly. A pořád bylo na co se dívat.

Obsluha postavila na pult před komisaře třetí kávu a obrátila pozornost ke čtyřem starším rybářům ve žlutých mundúrech, kteří se přišli občerstvit.

„Riwale, chci, abyste si proklepl především všechny zaměstnance haly!“ přikázal Dupin zvýšeným hlasem.

„Provedu, šéfe.“

Komisař vypil jedním douškem třetí kávu.

Vzápětí se k nim vrátila paní Gochatová. „Serres mi řekl, že Céline viděl naposled asi v půl desáté večer. V hale. Do přístavu připlula kolem půl šesté.“

„Všiml si na ní něčeho neobvyklého?“

„Ne. Prý se chovala docela normálně. Na druhou stranu neměl ani důvod ji nějak bedlivě sledovat nebo si ji důkladně prohlížet. Ani s ní nemluvil.“

„Rád bych si s tím mužem popovídal osobně. Riwale – zavolejte mu, ať sem okamžitě přijede.“

„Zařídím.“

Riwal se odlepil od pultu a zamířil ke vchodu, v němž stál hlouček policistů.

„Jak dlouho obvykle trvají aukce zboží dováženého pobřežními rybáři, paní Gochatová?“

„To je velmi rozdílné, v závislosti na počasí a sezoně. V prosinci, před vánočními svátky, je tu největší provoz, ještě větší než v létě během turistické sezony. To pracujeme do půlnoci nebo ještě déle. Ale teď, v tomto období, zavíráme tak v jedenáct, v půl dvanácté.“

„A když aukce skončí? Co tady potom rybáři dělají?“

Ředitelka pokrčila rameny. „Vracejí se ke svým člunům a odvážejí je ke kotvištím, kam patří. Někdy se tu ještě trochu zdrží, opravují něco na člunech nebo jen tak postávají na nábřeží a povídají si, pijí pivo.“

„Přímo tady, před halou?“

„Na Starém nábřeží. To je hned vedle.“

Poprvé toho rána se na Dupinově tváři objevil náznak úsměvu. Staré nábřeží i čtvrť za ním dobře znal, bylo to kouzelné místo. Člověk tam mohl strávit celé hodiny, bloumat po molu nebo se procházet mezi rybářskými domky s fasádami v odstínech modré, růžové a žluté barvy. Případně posedět v nějaké kavárně nebo bistru, kterých tu bylo požehnaně, a sledovat dění kolem sebe. Opravdový život, jak tu lidé říkají. Dupinovou nejoblíbenější kavárnou bylo Café de la Rade v budově někdejší továrny na rybí konzervy, nyní přestavěné a svítící novou fasádou v kombinaci zářivě bílé a sytě modré. Z oken kavárny se nabízel výhled jak na přístav, tak i na okouzlující Douarnenezskou zátoku. Douarnenez ostatně patřil ke komisařovým oblíbeným místům, především starobylé tržiště, kde kromě jiného dělali výbornou kávu. A taky Port de Rosmeur, přístavní čtvrť z 19. století, zlatého věku sardinek. Kdyby v Douarnenezu potřebovali vyšetřovací centrálu, určitě by se jí stalo právě Café de la Rade. Tohle patřilo k Dupinovým rituálům. Když řešili případ někde v terénu, mimo Concarneau, prohlásil nějaké místo – kavárnu, bistro, bar nebo i kousek přírody – za „vyšetřovací centrálu“. Pro společné porady nebo, když to muselo být, i pro výslechy svědků či podezřelých. Komisař proslul nechutí ke služebnám všeho druhu a ze všeho nejvíc ke své vlastní kanceláři. Prchal odtamtud, kdykoli to bylo jen trochu možné. Případy řešil na místě činu, nikoli od pracovního stolu, jak mu opakovaně a naléhavě doporučoval prefekt. Dupin prostě musel ven, na čerstvý vzduch, mezi lidi. Všechno vidět vlastníma očima, osobně mluvit se svědky, zažít je v jejich prostředí, v jejich světě.

„Znala jste mrtvou dobře, paní Gochatová?“

„Ne. Vím o ní v podstatě jen to, co jsem vám už řekla: že je to rybářka z ostrova Sein. Kdysi byla provdaná; pokud vím, její exmanžel pracoval jako technik na majáku.“ Tvář ředitelky neprozrazovala ani teď žádné emoce.

„Kdy se rozvedla?“

„To je už hodně dlouho, pěkná řádka let. Minimálně deset roků. Na ostrovech se lidé berou hodně brzy. Když to neklape a rozvedou se, jsou ještě stále mladí.“

„A dál? Můžete mi o ní říct ještě něco?“

„No, bylo jí šestatřicet. Jedna z mála žen v téhle branži. Nebrala si servítky a párkrát se tu dostala do konfliktu s některými lidmi.“

„Byla to bojovnice! Rebelka!“ vložila se do rozhovoru žena za pultem a zvedla hlavu od lavoru, v němž právě umývala několik skleniček. Zdálo se, že je pěkně v ráži.

Na tváři paní Gochatové se objevil výraz silné nelibosti, ale Dupina slovní výpad postarší dámy, která ho zásobovala mizernou kávou, okamžitě zaujal. Pochopitelně si neodpustil upřesňující otázku: „Co tím myslíte, paní…?“

„Jmenuji se Yvette Batoutová, pane komisaři,“ doplnila Dupinovu načatou větu prodavačka a stoupla si za pultem přímo proti němu. „Céline byla jediná, kdo se dokázal postavit samozvanému králi zdejších rybářů, Charlesi Morinovi. Kriminálníkovi s velkou flotilou rybářských lodí. Šest trajlerů a větší počet člunů pro pobřežní lov. Používá špinavé praktiky, a nejen v rybolovu.“

„To stačí, Yvette,“ přerušila ji rázně ředitelka přístavu.

„Nechte paní Batoutovou mluvit.“

Prodavačka jen zamžikala očima a pokračovala: „Morin je bezohledný, i když si hraje na lorda. Loví s pomocí obrovských sítí, které sahají až na dno, což se nesmí, a ignoruje povolené kvóty. Céline ho dokonce několikrát přistihla při lovu v parku Iroise, přírodní rezervaci, kde je rybolov přísně zakázaný. On to ale popírá a své kritiky zastrašuje. Céline na něj podala již několik trestních oznámení, u úřadů i správy přírodní rezervace. Měla k tomu potřebnou odvahu. Jen za minulý týden se na pláži v Ouessantu našlo šest mrtvých delfínů, kteří zemřeli, protože uvízli v Morinových ilegálních sítích.“

„Vyhrožoval paní Kerkromové přímo?“

Dupin si dělal obsáhlé poznámky písmem, které vypadalo spíš jako tajný kód.

„Řekl jí, aby si dala pozor, že ještě uvidí. Tady v hale, před mnoha svědky, v únoru.“

„Myslel tím právní kroky, které proti ní chtěl podniknout kvůli pomluvě. To je něco jiného než vražda, Yvette,“ prohodila paní Gochatová suše, téměř mechanicky. Z výrazu její tváře se nedalo vyčíst, co si o té věci skutečně myslí.

„Co přesně se tady v únoru odehrálo?“

„Ti dva se tu náhodou potkali,“ spustila ředitelka dřív, než stačila zareagovat prodavačka, „a pohádali se. Nic víc. To se tu občas stává.“

„Bylo to víc než jenom hádka, a ty to dobře víš, Gaétano!“ namítla paní Batoutová se zlostným pohledem upřeným na ředitelku.

„Jak starý je pan Morin?“

„Táhne mu na šedesátku.“

„Co jste tím myslela, paní Batoutová, když jste řekla, že používá špinavé praktiky?“

„Má prsty v celé řadě nekalých rejdů. I při pašování cigaret přes kanál. Ale z nějakého důvodu mu zatím nikdo nic nedokázal, ještě nikdy ho nechytli. Jednou mu byli v patách celníci s rychlým člunem; když ale viděl, že jim neunikne, tak svou loď jednoduše potopil. Jediný důkaz skončil na dně oceánu! A zase ho nemohli z ničeho obvinit.“

„Měla by sis dávat pozor na to, co říkáš, Yvetto.“

„Byl už někdy Charles Morin policejně vyšetřován?“

„Ještě nikdy,“ ujistila Dupina pevným hlasem ředitelka přístavu. „Vždy se jednalo pouze o velmi mlhavá, ničím konkrétním nepodložená obvinění. Myslím, že kdyby skutečně byl zapletený do tolika ilegálních aktivit, jak o něm někteří lidé tvrdí, policie by ho už jistě při něčem dopadla.“

Dupin znal bohužel až příliš mnoho případů, kdy tomu bylo jinak.

„Velkolepé,“ zabručel.

První pohovor a už měli ne jedno, ale hned dvě velká témata, dva možné motivy. Nelegální rybolov a pašování cigaret. Rybolov, to bylo velké bretaňské téma. Kdo pravidelně četl Ouest-France a Télégramme, což Dupin činil se železnou disciplínou, dozvídal se každý den nějaké novinky z této oblasti. Rybolov byl stejně významné hospodářské odvětví jako zemědělství, důležitější než turismus. Kromě toho to byl hrdý symbol Bretaně – vždyť téměř polovina francouzské produkce ryb pocházela odtud. Hospodářské odvětví s velmi dlouhou tradicí, které se však momentálně nacházelo v hluboké krizi. Na vině byla celá řada faktorů – příliš intenzivní lov, a tedy nedodržování stanovených kvót, které měly zajistit udržitelný stav rybí populace; průmyslový způsob rybaření, který v mořích způsoboval značné vedlejší škody; znečištění oceánů; klimatické změny; nebývalé výkyvy počasí; bezohledná, ba přímo brutální mezinárodní konkurence; a v neposlední řadě taky chybná, nedomyšlená politická opatření. Rybolov se tak stal předmětem ostrých sporů a tvrdých konfliktů.

Pašování cigaret, to zase bylo prefektovo oblíbené téma. Neustále s tím Dupina otravoval. Nicméně i komisař uznával, že jde o velmi vážný problém. Vždyť čtvrtina všech ve Francii vykouřených cigaret se do země dostala ilegálně. Stát tím přicházel ročně o několik miliard eur na spotřební dani z tabákových výrobků. Zákazem prodeje cigaret přes internet se situace ještě zhoršila.

„Děkuji vám, paní Batoutová, vaše informace nám určitě pomohou. Myslím, že se panem Morinem budeme intenzivně zabývat. – Kde bydlí?“

„U Morgatu, na Crozonském poloostrově. Tam má přepychovou vilu. Vlastní ale ještě několik dalších domů, jeden tady v Douarnenezu, další v Tréboulu. Všechny na nejlepších místech.“ Hlas paní Batoutové dál podbarvovala silná nevole.

„A byl tady včera večer?“

„Neviděla jsem ho,“ přiznala prodavačka smutně.

„Chodí sem jen málokdy,“ doplnila její informaci ředitelka přístavu. „Ale určitě tu byli někteří jeho rybáři. On…“

„Paní Gochatová!“ skočil jí do řeči mladý muž drobné postavy v huňatém modrém svetru, který se k nim opatrně přiblížil s pohledem upřeným na ředitelku přístavu. Oslovená téměř neznatelně přikývla.

„Potřebujeme vás nahoře.“

„Souvisí to nějak s tou mrtvou rybářkou?“ zaútočil Dupin dřív, než stačila paní Gochatová zareagovat. Kofein začal účinkovat.

Mladý muž zrozpačitěl.

„Odpovězte panu komisaři, nemáme co skrývat,“ povzbudila ředitelka svého podřízeného.

Bylo to zajímavé divadlo. Mladík měl ze své šéfky zcela zjevně strach.

„Starosta, na telefonu. Prý s vámi nutně potřebuje mluvit.“

„Bude muset ještě chvilku počkat,“ odtušil komisař s bohorovným klidem.

Zdálo se, že Gaétane Gochatová chce něco namítnout, ale nakonec si to rozmyslela.

„Ještě k té mrtvé, paní Gochatová. Co mi o ní ještě můžete říct? Měla tu spory i s jinými lidmi, kromě toho Morina?“

Ředitelka dala mladému muži znamení, aby se vzdálil, což on bez prodlení učinil.

„Céline si…“ Paní Gochatová na okamžik zaváhala, jako by hledala správná slova. „Zasazovala se o ekologický, udržitelný rybolov. Občas se zapojovala do projektů a iniciativ souvisejících s mořskou přírodní rezervací, parkem Iroise.“

„Park Iroise,“ vmísila se do hovoru opět paní Batoutová, která mezitím stihla obsloužit s obdivuhodnou rychlostí několik zákazníků, „je jedinečná maritimní rezervace, na celém světě nenajdete nic podobného! Tady, před nejzápadnějším výběžkem Bretaně, mezi ostrovy Sein a Ouessant a kanálem. Náš park se může pochlubit největší maritimní biologickou rozmanitostí v Evropě,“ pokračovala ta bodrá žena s bezuzdnou hrdostí. Dupin si připadal, jako by poslouchal jednu z Riwalových přednášek o Bretani. Prodavačka nebyla k zastavení: „Více než sto dvacet druhů ryb tu našlo svůj domov! Kromě toho si zde založili kolonie delfíni a tuleni. Nesmíme zapomínat ani na mořské řasy, největší pole řas v celé Evropě. Více než osm set různých druhů. Navíc…“

„Park je velký pilotní projekt,“ přerušila ji ředitelka přístavu. „Kromě vědeckého výzkumu jde o vypracování modelu fungující rovnováhy mezi hospodářským využíváním moře – tedy rybolovem, chovem řas a turistikou – na straně jedné a ekologickými ohledy a ochranou moře na straně druhé.“

Nolwennová i Riwal se komisaři o tomto nepochybně velkolepém a záslužném projektu již několikrát zmínili, musel si však upřímně přiznat, že toho o něm ještě stále ví jen velmi málo. Ale v danou chvíli se potřeboval soustředit na jiné věci.

„Myslel jsem spíš, zda měla paní Kerkromová v poslední době nějaké další konflikty.“

„Ano, nejen s Morinem,“ pospíšila si ujistit ho prodavačka. Paní Gochatová ji za to obdařila dalším varovným pohledem a ujala se slova: „Na ostrově založila Céline Kerkromová iniciativu pro využívání alternativních zdrojů energie, aby se k výrobě elektřiny a úpravě slané vody nemusel používat topný olej. Chtěla postavit několik malých elektráren využívajících příliv a odliv.“ Z hlasu paní Gochatové se vytratila neutralita.

„A vy proti tomu něco máte?“

„Chci jen říct, že si tím jistě udělala nepřátele.“

„Koho konkrétně?“

„Například Thomase Royioua. Tomu patří speciální loď, která ostrov zásobuje topným olejem.“

Dupin si všechno zapsal do sešitku.

„Ti dva se přímo střetli?“

„Ano. Céline Kerkromová sepsala v březnu manifest svého ostrovního hnutí a všude ho rozdávala. Psaly o něm i OuestFrance a Télégramme. Royiou se k tomu pak veřejně vyjádřil v jednom interview.“

„Céline měla naprosto pravdu!“ vykřikla paní Batoutová rozhořčeně.

Znechucení ve tváři ředitelky přístavu ještě vzrostlo.

„Mám poznamenáno,“ konstatoval věcně komisař. Pak položil demonstrativně oběma dámám další otázku: „Znáte nějaké blízké příbuzné paní Kerkromové? Nebo rybáře, se kterými se přátelila?“

„To opravdu nevím,“ odpověděla paní Gochatová a skutečně působila bezradným dojmem. „Řekla bych, že byla spíš samotářka a podnikala na vlastní pěst. Ale mohu se mýlit. Na tohle se musíte zeptat někoho, kdo s ní byl častěji ve styku. Například lidí na ostrově. Tam zná každý každého.“

Dupin se obrátil na paní Batoutovou: „Máte nějakou konkrétní představu o tom, co se tu mohlo odehrát?“

„Ne.“

Překvapivě krátká, strohá odpověď, vzhledem k tomu, jak výřečná byla prodavačka během dosavadního rozhovoru.

Nastalo krátké ticho.

„Ale musíte toho pachatele najít!“ Komisař se usmál.

„To uděláme, paní Batoutová, na to se můžete spolehnout.“

„Tak zatím. – Musím dojít pro mléko, dozadu do skladu.“ S těmito slovy a s výrazem sebeuspokojení prodavačka odešla.

Na paní Gochatové bylo vidět, že ji něco zaměstnává.

„Pane komisaři, budete muset halu uzavřít?“

Dupin už měl na jazyku Ano – jeho zvyk uzavírat velkoplošně a na libovolně dlouhou dobu každé místo činu byl notoricky známý. Pak si ale uvědomil, že v tomto případě bude rozumnější nechat halu v běžném provozu.

„Ne. Zatím bude stačit, když uzavřeme jen tu malou místnost s kontejnery na odpadky… Ještě jednu poslední otázku, paní Gochatová. Jak je na tom přístav po ekonomické stránce? Určitě to máte složité. Stejně jako ostatní přístavy.“

„Ano, je to boj. Ale přesně tohle děláme: bojujeme. Co se objemu úlovků týče, držíme si již několik let šestnáctou příčku mezi všemi francouzskými přístavy. Čtyři tisíce pět set tun ryb ročně. Největší podíl si stále udržují sardinky, v tom je naše tradiční síla.“

V tomhle tématu se pohybovala velmi sebejistě.

„Ale počet registrovaných rybářských lodí klesá i tady, předpokládám?“

Přinejmenším v Concarneau to bylo věčné téma. Ale vlastně i v celé Bretani.

„Několik posledních let se naše situace stabilizovala. Máme zaregistrováno dvaadvacet rybářských lodí, z toho osmnáct pobřežních člunů.“

„A podíl vaší aukční haly na prodeji těch úlovků je taky stabilní?“

V očích paní Gachetové zachytil komisař lehké zajiskření. Riwal by byl na svého komisaře a jeho odborné znalosti hrdý! Taky tohle téma se na komisariátu často probíralo – mezinárodní podniky, především španělské, přístav sice využívaly, ale především k vyložení nákladu. Většinu ryb prodaly přímo na nábřeží nebo nakládaly do mrazicích vozů, které je odvážely do vnitrozemí.

Trvalo několik vteřin, než ředitelka odpověděla.

„Ne. Zvedli jsme ale poplatky za využívání přístavu.“ Poprvé zněl její hlas trochu kousavě. „Náš přístav má velmi privilegovanou polohu. Voda tu je klidná i při rozbouřeném moři, nabízíme tu po všech stránkách ideální podmínky. – Vidíte nějakou souvislost mezi ekonomickou situací přístavu a tou vraždou?“

Pohlédla na Dupina vyzývavě. Vzdorně. Komisař její otázku ignoroval.

„To je zatím všechno, paní Gochatová. Určitě spolu ještě budeme párkrát mluvit.“ Dupinovi ani trochu nevadilo, že jeho hlas měl mírně výhružný podtón.

Ředitelka přístavu se ale už opět dokonale ovládala: „Jsem tu celý den. – Na shledanou, pane komisaři.“

Už se obrátila k odchodu, když za ní Dupin, který zůstal stát u pultu, zavolal: „Když jste v půl desáté odešla z kanceláře, co jste potom dělala?“

Nenamáhal se přidat zdvořilostní frázi jako Je to pouze rutinní otázka nebo Na to se ptáme každého.

Ale paní Gochatovou nevyvedl z konceptu ani tenhle nečekaný útok. Vrátila se o dva kroky a odpověděla: „Šla jsem přímo domů. Pod sprchu a pak do postele.“

„Jak daleko to máte domů?“

„Čtvrt hodiny, autem.“

„Takže jste byla už před půl jedenáctou v posteli?“

„Ano.“

„A jsou na to svědci?“

„Manžel je na služební cestě, vrátí se až dnes večer.“

„Telefonovala jste ještě z pevné sítě?“

„Ne.“

„To bylo velmi… informativní. Ještě jednou vám děkuji.“ Po těchto posledních slovech Dupin zamířil rázným krokem k východu. Bylo to jen pár kroků.

Chtěl se trochu porozhlédnout venku, na nábřeží. Než dorazí zaměstnanec přístavu, s nímž chtěl mluvit. Ten, který předešlou noc zavíral aukční halu.

Takové „porozhlédnutí se“ patřilo ke komisařovým oblíbeným disciplínám. Často při tom narazil na detaily, které se zpočátku zdály bezvýznamné, ale v dalším průběhu vyšetřování získaly status důležitých indicií nebo stop. Nejeden případ vyřešil jen díky některé z těchto nenápadných maličkostí.

Dupin stál na nábřeží. Mezitím se úplně rozednilo.

Porozhlédnutí měl už za sebou, bez konkrétního cíle dost dlouho bloumal sem a tam, pozorně si prohlédl to či ono, neobjevil však nic, co by mohlo být relevantní.

Teď si prohlížel aukční halu. Bíle natřená budova, dlouhá a nízká, postavená v prostém stylu, jako všechny ostatní budovy v přístavu. U východu stály dva vysokozdvižné vozíky, osamělé, jako by je řidiči opustili jednou provždy.

Všude teď vládl čilý ruch, lidé se věnovali svým obvyklým činnostem. Vypadalo to zde přesně tak, jak mu to popsala ředitelka přístavu. Hala se nacházela uprostřed toho mumraje, kdokoli tudy mohl bez povšimnutí projít nebo vejít dovnitř a zase vyjít ven. Nikomu by to nebylo nápadné, nikdo by tomu nevěnoval pozornost. Terén mezi jednotlivými budovami byl porostlý řídkým trávníkem a protkaný úzkými vyšlapanými cestičkami. Před halou stály dokonce i dva hranaté kempinkové přívěsy, jejichž dveře lemovaly sklápěcí židličky.

Vzduch byl ještě stále velmi čerstvý, což Dupinovi dělalo dobře. Bystřilo to smysly i myšlenky, zvláště v kombinaci se třemi kelímky kávy, které vypil.

Komisař stál – i to byl jeden z jeho tiků – na samém okraji mola, tak, že špičky jeho bot přesahovaly okraj hráze směrem k vodě. Při sebemenším neopatrném pohybu mohl spadnout dolů, což by v dané chvíli, kdy vrcholil odliv, znamenalo pád do hloubky tří čtyř metrů.

Před sebou měl širokou Douarnenezskou zátoku, jež se rozprostírala od dlouhých, normandsky působících pláží západním směrem k Sizunskému mysu a severním směrem ke Crozonskému poloostrovu. Obrovská přírodní zátoka široce přecházející do nekonečných vod Atlantského oceánu.

Úžasné panorama. Dupin dal v duchu zapravdu všem, kdo prohlašovali, že je to nejkrásnější zátoka v celé Francii. A jedna z nejkrásnějších v Evropě.

Sytě modrá, klidná vodní hladina, nad ní světlé betonové molo, které přístav ohraničovalo. Hned za ním širé moře v pohlednicově modrém odstínu, na němž již teď lehce klouzalo několik plachetnic. Během dopoledne bude jejich počet narůstat. Prázdninová atmosféra. Nad pruhem moře se na severu rýsovaly zelené stráně a mírné pahorky Crozonského poloostrova. A nad nimi už jen nekonečné blankytné moře s několika malými mráčky, které vypadaly jako drobné kousky vaty. Bylo léto, teplota s každou další hodinou rychle stoupala. Čekal je nádherný den – příroda se ani v nejmenším nezajímala o tragédii, která se tady minulou noc odehrála.

Napravo se rozprostíral Vieux Port, Starý přístav, rovněž chráněný molem. Na druhé straně, nalevo od haly, se nábřeží po asi třech stech metrech ostře lomilo v pravém úhlu a směřovalo k předsunutému přístavnímu molu, jehož stěnu pokrývaly velké pneumatiky zavěšené na lanech. Ty sloužily k ochraně přistávajících lodí a člunů. Na nábřeží, jen kousek od haly, zkoušelo několik rybářů již v této časné hodině štěstí. Hned za nimi se na klidné hladině lehounce kolébaly tři malebné rybářské čluny. Přesně takové, jaké si Dupin pamatoval z filmů, které viděl jako malý chlapec; a přesně takové, jaké malovali slavní malíři pont-avenské školy. Dřevěné čluny natřené pestrými barvami – jeden světle tyrkysovou, křiklavě žlutou a dole paprikově červenou, druhý v horní polovině sytě rudý a v dolní části jasně modrý, zatímco třetí člun se prezentoval několika odstíny zelené a u hladiny pruhem zářivě bílé. Dupin věděl, že kombinace barev nejsou náhodné. Každý rybář nebo podnik si barvy vybíral sám, jako vlastnoruční podpis; měly být co nejnápadnější, tak, aby se člun dal již zdálky snadno identifikovat.

Dupin obrátil pozornost k technickému zařízení, které sloužilo velkým oceánským trajlerům. To byly lodě úplně jiných rozměrů, dlouhé čtyřicet až padesát metrů a hodně vysoké. Tahle část přístavu s jeřáby a skladišti neměla nic z romantiky Starého přístavu. Vše tu bylo stroze funkční, technické, beton a ocel, hliníkové slitiny bojující s všudypřítomným rezivěním. Bylo vidět, že tu jde o tvrdou práci ve světě, v němž platí jen vysoká profesionalita a každá chyba může být potrestaná smrtí. Schopnosti, znalosti a zkušenosti, to byla měna, ve které se obchodovalo s mořem. Vytrvalost a odvaha. Komisař upřímně obdivoval lidi, kteří tohle zvládali. Už jako malý chlapec miloval přístavy a vůbec všechno, co nějak souviselo s mořem. Příběhy o námořnících byl doslova posedlý, knihy s touto tématikou přímo hltal. I když to nápadně kontrastovalo s jeho urputným odporem k projížďkám na člunech a lodích všeho druhu. Tím trpěl odjakživa.

Ale možná vznikla jeho averze právě čtením pohádek a později dobrodružných románů o moři – vždyť v těch se to jen hemžilo mořskými obludami a příšerami všeho druhu! Třeba ta obludná chobotnice, kterou tak realisticky popsal Jules Verne. Mořské hlubiny byly stejně temné a neproniknutelné jako svět nahoře, vesmír. Děsivě neznámý svět. Příjemně nahánějící husí kůži.

Dupin zamířil k rybářům. Do přístavní zóny vedla pouze jedna ulice a on nechal své auto stát o něco výš, nedaleko továrny na rybí konzervy firmy Cancerelle/Conétable, nejstarší továrny tohoto druhu v celé Evropě. Uvedené do provozu již v roce 1853, jak komisař věděl z přednášek svého inspektora. Od Riwala se taky dozvěděl, že údajně již Napoleon vybízel průmysl, aby vynalezl nějakou metodu jak konzervovat potraviny, aby vydržely co nejdéle. Potřeboval to na svá válečná tažení. Tak se zrodila konzerva, vynález, díky němuž Douarnenez a další bretaňské oblasti velmi zbohatly. Přesněji řečeno se o to zasloužily sardinky. Dupin miloval ty červené konzervy se sardinkami, makrelami a dalšími druhy ryb, ze všeho nejvíc ale úžasně jemné filety z tuňáka. Koncem 19. století se v době tření sardinek do této oblasti sjíždělo na pět tisíc rybářských člunů s pověstnými temnými plachtami. Jejich úlovky zpracovávalo zhruba padesát konzerváren v blízkém okolí. Nolwennová věnovala Dupinovi knihu o tomto tématu, s dobovými fotografiemi. Snímky věrně zachycovaly čilý ruch a shon, který v přístavu vládl již tenkrát. Co člověk neviděl, ale mohl snadno vytušit: všudypřítomný a vše pronikající rybí zápach. Ne náhodou nazývali obyvatelé Douernanezu sami sebe hrdě „sardinkové hlavy“.

„Šéfe! Šéfe!“ Riwal běžel k Dupinovi. „Všude jsem vás hledal…“ Zadýchaný inspektor zůstal stát těsně před komisařem a lapal po dechu. „Každou chvíli tu bude Jean Serres.

Trvalo mu to trochu delší dobu, protože musel jet na kole. Nepodařilo se mu nastartovat auto a bydlí na druhém konci města.“ Riwal doplnil tuto informaci mávnutím ruky, z něhož ale Dupin nedokázal poznat, jakým směrem inspektor vlastně ukazuje. „Kolegové už vyslechli tři rybáře, kteří tu byli včera večer. Jeden z nich si vzpomíná, že paní Kerkromovou viděl ještě krátce před desátou hodinou. Prý byla sama a stála u východu. Od těch tří jsme také získali úplný přehled všech dalších rybářů, kteří se tu včera večer zdržovali. A jména několika kupujících. – Myslím, že i tenhle seznam dáme bez problémů dohromady. Ale zatím nevypověděl nikdo nic relevantního.“

„Sežeňte co nejvíc informací o tom samozvaném králi rybářů…,“ Dupin zalistoval v sešitku, „Charlesi Morinovi. Zajímá mě především, co si o tom člověku myslí policie. Jestli ho považují za kriminálníka, jenom ho zatím při ničem nechytli.“

„Rozumím, šéfe. Mimochodem – už dorazili novináři z obou deníků, Ouest-France a Télégramme. Teď postávají u kiosku paní Batoutové.“

„Povězte jim, že zatím ještě nic nevíme. Což je koneckonců pravda.“

„Provedu, šéfe.“

Dupin se znovu postavil až na hranu mola a zahleděl se do dálky, někam k obzoru.

Riwal udělal totéž. Kolemjdoucí by je zřejmě považovali za dva turisty kochající se přírodní scenerií.

„Jistě víte,“ inspektor pronesl svůj oblíbený slovní obrat, jímž začal pokaždé, když se chystal komisaři něco vyprávět, „že někde tady v zátoce se na mořském dně nacházejí ruiny města Ys. Legendárního, nádherného a pohádkově bohatého královského sídla opevněného červenými hradbami, v němž i střechy domů byly z čistého zlata. A jednoho dne pohltily Ys vody oceánu. Městu vládl panovník jménem Gradlon, jemuž jeho choť darovala krásnou dceru. Máme o tom mnoho zpráv. Je to příběh starobylý a ryze bretaňský,“ neopomněl Riwal zdůraznit, „a taky nejznámější francouzská legenda o moři.“

Samozřejmě. I Dupin znal ten příběh velmi dobře, už ze školy. Ve Francii ho opravdu znalo každé dítě.

„Příští rok prozkoumá dno zátoky rozsáhlá expedice. Předběžným průzkumem se zjistilo, že je pokryté několikametrovou vrstvou písku a bahna, které sem postupně naplavily atlantské bouře. V roce 1923, během historicky největšího odlivu způsobeného úplným zatměním Slunce a ojedinělou konstelací planet, prý několik rybářů rozpoznalo na dně uprostřed zátoky ruiny neznámých staveb.“

Nebude to první ani poslední expedice marně pátrající po zaniklé Atlantidě, pomyslel si Dupin. Nahlas ale nic neřekl.

„A támhle vpředu,“ inspektor udělal další vágní pohyb, tentokrát hlavou, „přímo před západním okrajem Douarnenezu, leží Tristanův ostrov se svou bohatou vegetací a záhadnými ruinami. Podle některých legend je to poslední existující část města Ys. Kromě toho,“ Riwalův hlas teď dostal nádech bázlivé úcty, „je ostrov sám dějištěm celé řady divokých a krvavých legend. Včetně největšího a nejtragičtějšího dramatu lásky, které svět zná – příběhu Tristana a Isoldy. Milenců, kteří museli zemřít. Bretaňský příběh,“ zdůraznil inspektor znovu to nejpodstatnější, „který se odehrával na půdě slavného středověkého království Cornouaille. Velkého a významného království, jímž se bohatě inspirovala západní literatura.“ Riwalův hlas teď byl přímo slavnostní, naplněný hlubokou úctou. „Příběh Tristana a Isoldy je vyprávěn stále znovu. Jeho nejstarší dochovaná písemná verze pochází z roku 1170. A už v ní se lze dočíst, že Tristan pocházel ze zdejšího kraje, z Douarnenezu, hlavního města království Cornouaille. Quimper,“ z inspektorova hlasu se náhle vytratila veškerá úcta, „se stal hlavním městem tohoto kraje až mnohem později. Mimochodem – také Isolda pocházela z Bretaně. Podle jedné z nesčetných variant příběhu se zoufalý Tristan vrhl z vysoké skály do moře. Soucitný vítr ho však zachytil a odnesl na ostrov, který dnes nese jeho jméno. Ale on se tam stejně brzy žalem utrápil k smrti. Tak či onak, na ostrově mají nešťastní milenci společný hrob. Spojení alespoň ve smrti, na věky a pod dvěma stromy, jejichž větve se proplétají.“ Riwal si dojatě povzdechl. „Údajně někde v severní části ostrova, nikdo ale neví přesně kde. To věděl pouze král, který je tam dal pohřbít. Ruiny jeho hradu najdete…“

„Riwale,“ Dupin začal být netrpělivý, i když se jinak o mořské příběhy živě zajímal, „musíme zjistit, s kým udržovala paní Kerkromová nejužší styky, s kým se nejvíc přátelila. Prohledat její dům a vyzpovídat sousedy. Vlastně všechny obyvatele ostrova Sein. – Vyrazte tam, a to co nejdřív.“

„Jasně, šéfe. Žádný problém.“ Riwal čluny miloval.

„Zjistěte, kdo ji znal nejlépe, kdo toho o ní ví nejvíc.

A důležité osoby mi pak přivezete sem na pevninu.“

Komisař ještě stále doufal, že nebude nutné, aby na ostrov jel osobně.

„Provedu,“ odpověděl inspektor svižně, jako by se už nemohl dočkat, až bude moct vyrazit. „Mimochodem – mám tady v Douarnenezu bratrance.“

Dupin se měl na pozoru, aby Riwalovi nepoložil upřesňující otázku. Nic to ale nepomohlo.

„Je prezidentem společnosti pravého kouign amannu.“ Komisaři se mimovolně začaly sbíhat sliny. Tuhle pochoutku dobře znal – kouign amann je bretaňský máslový koláč se spoustou másla, trochou mouky a malým množstvím vody, o to víc však obsahuje cukru. Jednoduché ingredience; vysoké pekařské umění kouign amannu však spočívalo v jemné karamelizaci, která učinila z obyčejné bábovky pamlsek lahodný jako ambrózie.

„V polovině 14. století,“ Riwal teď mluvil tak rychle, jak to jen šlo, a úkosem přitom sledoval Dupinovu tvář, „měl jeden pekař tady v Douarnenezu upéct koláč na velkou slavnost. V noci mu ale někdo ukradl většinu přísad, které k tomu potřeboval. Jediné, co zůstalo, bylo máslo, mouka a cukr. Tak se zrodil kouign amann. Můj bratranec se nyní zasazuje o dodržování původního receptu. Ten prostě není možné vylepšovat!“

„Riwale, musím naléhavě telefonovat. A vy byste měl vyrazit na ten ostrov. Agendu tady převezme Kadeg.“

Inspektor se jako obvykle bez námahy bleskurychle přizpůsobil změně tématu.

„Přivolám si policejní člun. A když jsme u těch člunů – Kadeg teď prohlíží loď té zavražděné rybářky. Asistuje mu několik kolegů.“

Správně. To bylo důležité.

„Našli už něco?“

„Zatím nemám žádné zprávy. Ale jakmile budou s prohlídkou hotovi, hned vám dáme vědět.“

S těmi slovy Riwal zamířil svižným krokem zpátky do haly.

Dupin zůstal stát na hrázi. Z kapsy bundy vylovil mobil – čekal ho důležitý rituál: první telefonický rozhovor o novém případu s jeho nepostradatelnou sekretářkou, paní Nolwennovou. A musí zavolat taky Claire; ráno – vlastně byla ještě noc – odešel bez rozloučení, jen jí nechal na stole lístek se stručným vzkazem. Vlastně se chtěli důkladně prospat a pak si zajít do Amiralu na snídani. A možná spolu později taky poobědovat. Na komisařství chtěl zajít až odpoledne. V poslední době spolu strávili málo času, Claire a on.

Všechno bylo jinak, než jak si to představoval – a přál – před rokem, když se jeho přítelkyně přestěhovala z Paříže do Bretaně a nastoupila v Quimperu na místo primářky kardiologie. Smutné na tom bylo, že dnes dopoledne měla Claire volno, takže by spolu mohli strávit několik skutečně vzácných hodin; po obědě měla odjet do Rennes na setkání kardiologů, dvoudenní seminář. Zpočátku v Paříži, při jejich „první známosti“, to byla především Dupinova vina, že se vídali tak málo. Nyní se situace obrátila. Často jezdil on do Quimperu, aby Claire vyzvedl v práci a pak s ní poseděl na balkonku jejího bytu, u sklenky červeného vína, k němuž přikusovali sýr, který Dupin koupil na tržnici v Concarneau. Jeho přítelkyně byla většinou tak unavená, že jen mlčky seděli a sledovali dění ve slabě osvětlené, starobylé uličce pod nimi. Výlety, jaké dřív podnikali ve dnech, kdy za ním Claire přijela z Paříže, se staly opravdovou vzácností. Dupinovi se po nich stýskalo.

První pokus dovolat se k Nolwennové absolvoval už před pár minutami, ale neuspěl, měla obsazeno. Teď to zkusil znova. Dalo se očekávat, že sekretářka již bude o vraždě dobře informována. Dupin se zpočátku, když v Concarneau nastoupil, párkrát snažil zrekonstruovat pro sebe informační kanály, které jeho nová sekretářka využívá; nikdy se mu to však nepodařilo. Podezříval ji, že používá nějaké telepatické techniky. Prostě druidské schopnosti.

„Ta žena je rebelka, pane komisaři, znám ji přes jednu kamarádku tety mého muže, Kerkromová byla její neteř.“ Dupina to nepřekvapilo. Spíš by ho udivilo, kdyby se v Bretani našel člověk, k němuž jeho sekretářka nemá žádné příbuzenské vztahy ani jiné kontakty. A Céline Kerkromová musela mít její sympatie, protože Nolwennová se jako pravá Bretaňka vždy stavěla na stranu vzbouřenců. Tenhle nádherný archaický reflex mají zdejší lidé prostě v genech. Sympatizovat s každým, kdo se vzepře nespravedlnosti, svévoli a špatné vládě.

„Znala jste ji osobně?“

„Tak trochu. Pokusím se toho o ní zjistit co nejvíc.“

„To rozhodně udělejte.“

Lepší to ani nemohlo být – Nolwennová se přímo, osobně zapojí.

„Jde o mnohem víc než jen o život té skvělé ženy,“ pokračovala sekretářka rozhořčeně. „Nechci vás vystavovat ještě většímu tlaku, ale tohle si musíte uvědomit. – A dokážete si představit, kolik odvahy je zapotřebí k tomu, aby byl člověk sám na rozbouřeném moři, v noci, uprostřed metrových vln? To je každodenní chléb rybářek. A rybářů.“

Pro Dupina skutečně děsivá představa.

„Jsou to hrdinové! Upsali se velkému povolání! Rybolov je mýtus.“

Komisař neměl v úmyslu tomu odporovat.

„Jean-Pierre Abraham,“ spustila Nolwennová o svém oblíbeném spisovateli, který dlouhá léta pracoval jako strážce majáku a pak žil na Glénanech, a Dupin ho neobdivoval o nic méně než jeho sekretářka, „kdysi napsal: Vyrazit na moře znamená pokaždé nanovo opustit svět žijících. Bez záruky, že se k nim vrátíte. V porovnání s tím je práce komisaře procházka růžovým sadem.“

Dupin si to nevzal osobně.

Na pár okamžiků zavládlo ticho.

„Tomu Morinovi se musíte podívat na zoubek, je to všehoschopný gauner!“

„Prověříme si ho, a důkladně, Nolwennová, na to se můžete spolehnout.“

„Céline si určitě udělala hodně nepřátel.“

„Riwal jede na ostrov Sein, aby o tom zjistil co nejvíc.“

„Výborně. On ví přesně, jak se s ostrovany musí jednat. –

Ale vlastně byste tam měl jet s ním.“ Přísná rada, téměř výtka. „A mimochodem – dnes pracuji z Lannionu. Ale pro vás se tím nic nemění, budu neustále na příjmu.“

Dupin netušil, co to má znamenat.

„A…“

„Šéfe! Šéfe!“ Znovu Riwal, tentokrát ke komisaři doslova sprintoval. Ve tváři se mu zračilo zděšení.

„Zavolám později, Nolwennová.“

„Máme…,“ inspektor nemohl popadnout dech, „máme ještě jednu mrtvou, šéfe!“

„Cože?!“

„To není vtip, šéfe. Máme další mrtvou. Novou.“

„Ještě jednu mrtvou? A kdo to je?“

„Taky žena. – A hádejte, jak byla zavražděná!“

„Podříznutý krk.“

Riwal vrhl na nadřízeného užaslý pohled.

„Jak to víte?“

Dupin si rukou pročísl vlasy. „To snad není pravda.“

„Vědecká pracovnice z mořského parku. Výzkum delfínů. – Podříznutá. A hádejte, kde k tomu došlo!“

Riwal na svoji řečnickou otázku sám odpověděl dřív, než stačil Dupin zareagovat: „Na ostrově Sein.“

Ostrov se tím posunul do ohniska jejich zájmu. Nepochybně hrál v celém tom smutném, tragickém příběhu důležitou roli.

„Našel ji malý chlapec.“

„Expertka na delfíny?“

„Ano.“

„Prodavačka u stánku přece něco povídala o uhynulých delfínech.“

„V parku Iroise žijí dvě populace velkých delfínů. Kolem ostrova Ouessant asi padesát exemplářů, u ostrova Sein asi dvacet. Na jiných místech mořské rezervace narazíte i na další, menší druhy, malého a modrého delfína.“ Riwal znal pochopitelně všechny druhy, které se u bretaňských břehů vyskytují. „V létě tu můžete zahlédnout i delfína melounohlavého. Delfíni jsou hlavním objektem zájmu zoologů; především o sociálním chování těchto mimořádně inteligentních tvorů toho víme ještě stále příliš málo. Ze stavu delfínů lze kromě toho usuzovat i na celkový stav parku Iroise, z hlediska…“

„Znaly se ty dvě ženy?“

„To vám nedokážu říct.“

„Kdy došlo k vraždě té zooložky?“

„Ani to zatím nevíme.“

„Tohle je přece úplně šílené.“

Komisař se ještě ani nestačil zapracovat do případu první mrtvé, a teď tu měli další. „To znamená, že musíme na ostrov. Oba.“

„Obávám se, že ano, šéfe.“

Dupinovi bylo jasné, že se tomu nevyhne. „Moře je ještě stále rozbouřené,“ konstatoval zamyšleně, i když si zároveň uvědomoval, že mají důležitější témata. Ale stejně. Několik předešlých dní, vlastně až do včerejšího odpoledne, v oblasti zuřila silná bouřka. Dnes už panovalo pěkné letní počasí a mořská hladina v zátoce byla rovná jako zrcadlo; Dupin ale věděl, že tam dál, na otevřeném moři, se ještě stále vzdouvají vysoké vlny; nebyl už v „Armorice“ čili „zemi u moře“ žádný nováček.

„Helikoptéra bohužel nebude k dispozici, vzal si ji prefekt na čtyřdenní cvičení…“

„To je v pořádku, Riwale.“

Nemělo smysl se rozčilovat, bylo to pokaždé stejné. Kdykoli vrtulník skutečně potřebovali, měl ho prefekt. Tentokrát kvůli „mimořádně důležité události“, o které se již několik týdnů při každé příležitosti zmiňoval: praktické simulaci moderního systému skrytého měření nedovolené rychlosti. Šlo o celostátní akci, při níž měla být prověřena funkčnost „nových senzačních technologií a strategií“. Měření rychlosti, to bylo i pro Dupina ožehavé téma.

„Můžeme přivolat policejní člun, nebo…“ Riwal se podíval na hodinky, „jet pravidelným trajektem z Audierne, to bychom mohli stihnout, za dvacet minut jsme tam.“

Dupin vrhl na Riwala tázavý pohled.

„Na trajektu je plavba příjemnější, je to velká loď s hlubokým ponorem, která se na vlnách tolik nehoupe, je mnohem stabilnější. Ale…“ Riwal znovu pohlédl na hodinky, „museli bychom hned vyrazit.“

Druhý inspektorův návrh se Dupinovi líbil víc. Když už musel na moře.

„Je na místě činu někdo z našich lidí? Mají na ostrově policejní stanici?“

„Ne, nemají. Ale zástupce starosty tam obstarává vše potřebné. Je to zároveň i ostrovní lékař a prezident místní pobočky Národní mořské záchranné služby.“

To znělo slibně.

„Policejní člun je už na cestě. Vyplul z Audierne.“

„Z Audierne je to na Sein kratší cesta než odtud z Douarnenezu?“

„Ano.“

„Pojedeme trajektem. Okamžitě vyrazíme, vaším autem. Zavolejte tam, aby na nás v každém případě počkali. Kadeg to převezme tady. Vysvětlete mu priority. A ať si vyžádá posily.“ Poslední instrukce udílel komisař již za chůze, s Riwalem v patách.

Celá ta záležitost byla dokonale absurdní. Dvě podříznuté ženy během několika málo hodin, to nemohla být náhoda. Obě pocházely z ostrova Sein a měly co dočinění s mořem, s maritimní přírodní rezervací Iroise. Komisař ani v nejmenším nepochyboval, že spolu ty dvě vraždy souvisejí. Takže jde vlastně o jeden případ.

Když vyplouvali, vlny byly vysoké asi tři metry. O kousek dál se už zvedaly do výšky dobrých pět metrů. Byly to dlouhé, silné vlny. Poté, co minuli mys Raz a dostali se na otevřené moře, vlny dosahovaly dokonce výšky sedmi až osmi metrů. A měli před sebou devět kilometrů plavby.

Trajekt Enez Sun III (bretaňský název ostrova) nebyl tak velký a stabilní, jak Dupin doufal a očekával podle toho, co mu předtím líčil Riwal. O nějaké „stabilitě“ nemohla být řeč. Loď se divoce houpala, v jeden okamžik se prudce zvedla příď, o tři vteřiny později už zase trčila strmě k nebi záď, nejdřív se trajekt vyhoupl na hřeben vlny a vzápětí se propadl do hloubky vodní propasti mezi dvěma vlnami. Žádný z těchto manévrů by sám o sobě nebyl tak hrozný; mnohem horší bylo, že loď prováděla několik chaotických pohybů současně – padala přídí dolů a zároveň se naklonila na bok. Komisařův organismus naprosto nebyl schopen se tomu neustálému kolísání a vrávorání železného monstra jakkoli přizpůsobit. Pekelné prostředí ještě umocňoval řev obrovských dieselových motorů přímo pod jeho nohama a taky vibrace celého trajektu, kterou motory pracující na plné obrátky způsobovaly. Byl to děs. Dupin by rád pohledem fixoval horizont jako záchytný, pevný bod, což mu pro podobné situace doporučilo již hodně lidí. Měl ale smůlu v tom, že nesehnali místo k sezení na horní palubě (nastoupili jako poslední, trajekt na ně musel 12 minut čekat), takže stáli na otevřené zádi, která se nacházela podstatně níž, jen dva metry nad (teoretickou) čarou ponoru. Horizont mu proto zakrývaly vysoké vlny. Loď obsadili z větší části turisté a z menší části obyvatelé ostrova, kteří strávili noc na pevnině a teď se vraceli domů.