NASTY, BRUTISH, AND SHORT

Copyright © Scott Hershovitz, 2022

Translation © Jana Hlávková, 2023

Illustration © Aleš Čuma, 2023

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-300-9

ISBN mobi: 978-80-7689-301-6

Pro Julii, Rexe a Hanka

ÚVOD

UMĚNÍ MYSLET

„Počebuju fíjo lofa!“ zavolal polonahý Hank z koupelny.

„Cože?“ zeptala se Julie.

„Počebuju fíjo lofa!“

„Ty už ses umyl?“

„Počebuju fíjo lofa,“ řekl Hank a byl čím dál rozrušenější.

„Potřebuješ se leda tak umýt. Běž zpátky do vany.“

„Počebuju fíjo lofa!“ domáhal se Hank.

„Scotte!“ křikla Julie. „Hank potřebuje filozofa.“

Já jsem filozof. A ještě nikdy mě nikdo nepotřeboval. Běžel jsem do koupelny. „Hanku, Hanku! Já jsem filozof. Co potřebuješ?“

Tvářil se zmateně. „Ty nejfi lof,“ řekl ostře.

„Hanku, já jsem filozof. Je to moje práce. Co se děje?“

Podíval se k vaně, ale nic neřekl.

„Hanku, co se děje?“

„NEVIM, KDE MÁM FÍJO LOFA.“

Svýho losa. Hank potřeboval svou oblíbenou gumovou hračku losa a nemohl ji najít. Když se na to podívám takhle zpětně, dává to smysl. Gumový los do vany je něco, co byste mohli potřebovat, zvlášť pokud jsou vám dva roky a smyslem vašeho života je plnit skládky levnými kusy plastu, které vám na chvíli poskytly zábavu. Filozof není něco, co by lidé potřebovali. A lidé na to filozofy rádi upozorňují.

„Co vlastně filozofové dělají?“

„Hm, ehm… přemýšlíme, většinou.“

„A o čem přemýšlíte?“

„Vlastně o čemkoli. O spravedlnosti, poctivosti, rovnosti, náboženství, právu, jazyce…“

„O tom taky přemýšlím. Takže jsem filozof?“

„Možná ano. Přemýšlíš o tom pořádně?“

Nedokážu spočítat, kolikrát jsem takový rozhovor vedl. Bude to nejspíš tím, že jsem ho nevedl ani jednou. Tohle je jen má představa o tom, jak by se odvíjel rozhovor, kdybych někomu cizímu řekl, že jsem filozof. Téměř vždycky říkám, že jsem právník. Tedy pokud nemluvím s právníkem. To pak říkám, že jsem profesor práv, abych se trochu vytáhl. A když mluvím zrovna s nějakým jiným profesorem práv, pak říkám, že jsem filozof. Ale když mluvím s filozofem, pak je ze mě zase právník. Je to propracovaný švindl, pečlivě vymyšlený tak, aby mi v jakémkoli rozhovoru poskytl výhodu.

Jenže já jsem filozof. A pořád mi to připadá neuvěřitelné. Nechtěl jsem se stát filozofem. Jako student prvního ročníku na univerzitě v Georgii jsem se chtěl v prvním semestru zapsat do Úvodu do psychologie. Jenže kurz už byl plný a Úvod do filozofie splňoval všechny náležitosti. Kdyby se pro mě v onom kurzu psychologie našlo jedno místo, mohl jsem být psychologem a tato kniha mohla být plná praktických rodičovských rad. Trochu rodičovských rad v této knize sice najdete, ale většina z nich není příliš praktická. Moje největší rada vlastně zní takto: povídejte si se svými dětmi (nebo s dětmi někoho jiného). Jsou zatraceně vtipné – a jsou to také dobří filozofové.

První hodinu toho filozofického kurzu jsem zmeškal, protože můj národ, tedy Židé, nikoli filozofové, slaví Nový rok na podzim a více či méně náhodně. Ale na druhou přednášku jsem dorazil, a už před přestávkou jsem byl v pasti. Profesor Clark Wolf se každého z nás zeptal, co je důležité. Procházel místností a odpovědi naškrábal na tabuli. Vedle toho psal naše jména a také jména slavných filozofů, kteří řekli něco podobného.

Štěstí: Robyn, Lila, Aristoteles

Potěšení: Anna, Aristippos, Epikuros

Dělat správné věci: Scott, Neeraj, Kant

Nic: Vijay, Adrian, Nietzsche

Když jsem uviděl své jméno na tabuli, napadlo mě, že mé myšlenky o tom, co je důležité, by mohly být důležité: že bych mohl vstoupit do rozhovoru, mezi jehož účastníky patřili lidé jako Aristoteles, Kant a Nietzsche.

Bylo to dost pošetilé. A když moji rodiče zjistili, že si to myslím, neměli z toho vůbec radost. Vzpomínám si, jak jsem seděl naproti svému otci v restauraci a nad grilovaným kuřetem jsem mu oznámil, že mám v plánu studovat filozofii. „Co je to filozofie?“ zeptal se. To je dobrá otázka. Odpověď neznal, protože když se zapisoval na přednášky on, zbylo na něj místo na psychologii, a tak se stal studentem psychologie. Ale uvědomil jsem si, že mám problém: ani já jsem neznal odpověď, a to už jsem na filozofii několik týdnů chodil. Co je to filozofie, ptal jsem se, a proč ji chci studovat?

Rozhodl jsem se, že to tátovi radši ukážu, než abych mu to vysvětloval. „Myslíme si, že sedíme u stolu, jíme grilované kuře a bavíme se o tom, jak se mi daří na vysoké škole,“ začal jsem. „Ale co když tomu tak není? Co když nám někdo ukradl mozek, dal ho do kádě, připojil k elektrodám a stimuloval ho tak, abychom si mysleli, že jíme kuře a mluvíme o vysoké škole?“ nadhodil jsem.

„A to snad někdo může udělat?“ zeptal se.

„Myslím, že ne, ale tak ta otázka nezní. Otázka zní, jak víme, že to neudělal? Jak víme, že nejsme mozky v kádích a grilované kuře není jen halucinace?“

„A tohle chceš studovat?“ Výraz v jeho tváři nebyl zrovna povzbudivý.

„Jo. Copak ten problém nevidíš? Všechno, co si myslíme, že víme, může být špatně.“

Otec ten problém neviděl. A bylo to ještě předtím, než přišel do kin Matrix, takže jsem se nemohl ani odvolávat na autoritu Keanu Reevese, abych tátovi ukázal, jak moc naléhavý ten problém je. Po několika dalších minutách tlachání o mozcích a kádích jsem dodal: „Na naší katedře je taky spousta hodin logiky.“

„To je fajn,“ odpověděl, „doufám, že na ně chodíš.“

Řekl jsem, že nemohu uvěřit tomu, že jsem filozof. Ale to není úplně přesné. Nemohu uvěřit tomu, že jsem pořád ještě filozof, že mi to můj otec nezatrhl. Ani u té večeře, ani dávno předtím. Protože já jsem byl filozofem téměř od chvíle, kdy jsem se naučil mluvit, a nejsem v tom sám. Každé dítě – každé do jednoho – je filozofem. Když vyrostou, nechají toho. Přestat se zabývat filozofií a začít dělat něco užitečného může být ve skutečnosti součástí toho, co znamená dospět. Pokud to tak je, pak nejsem úplně dospělý, ale nikoho, kdo mě zná, to nemůže překvapit.

Není to tím, že by se rodiče nesnažili. Vzpomínám si, jak jsem poprvé přemýšlel nad nějakou filozofickou hádankou. Bylo mi pět a napadlo mě to během kroužku v mateřské škole židovského komunitního centra. Přemýšlel jsem o tom celý den, a když pro mě přišla maminka, která učila na druhém konci chodby předškoláky, rychle jsem jí to běžel říct.

„Mami,“ řekl jsem, „já nevím, jak vidíš červenou.“

„Ale víš. Vidím ji červenou,“ odpověděla.

„No jo… teda, ne,“ koktal jsem. „Já vím, jak vypadá červená pro mě, ale nevím, jak vypadá pro tebe.“

Maminka vypadala zmateně a, abych byl spravedlivý, možná jsem se nevyjádřil jasně. Bylo mi pět. Ale doopravdy jsem se snažil, aby pochopila, co jí chci říct.

„Červená vypadá takhle,“ řekla a ukázala na něco červeného.

„Já vím, že je to červený,“ řekl jsem.

„Tak v čem je problém?“

„Nevím, jak vidíš červenou ty.“

„Vidím ji takhle,“ odpovídala stále podrážděněji.

„Jo,“ řekl jsem, „jenže já nevím, jak to vypadá pro tebe. Já vím jenom, jak to vypadá pro mě.“

„Vypadá to stejně, zlatíčko.“

„To nemůžeš vědět,“ trval jsem na svém.

„Ale jo, vím to,“ řekla a opět ukázala na tu červenou věc. „Tohle je červené, nebo ne?“

Nechápala to, ale já se nenechal odradit. „Oba říkáme o těch samých věcech, že jsou červený,“ pokusil jsem se vysvětlit, „protože jsi mi někdy ukázala červený věci a řekla jsi mi, že jsou červený. Ale co když já vidím červenou tak, jako ty vidíš modrou?“

„Nevidíš. Tohle je červená. A není to modrá, jasné?“

„Já vím, že tomu oba říkáme červená,“ nedal jsem se, „ale tobě by červená mohla připadat stejně jako mně modrá.“

Nevím, jak dlouho jsme takhle pokračovali, ale moje matka nikdy nepochopila, co jsem se jí snažil říct. (Mami, jestli tohle čteš, rád to zkusím znovu.) A jasně si vzpomínám na větu, kterou ten rozhovor uzavřela. „Přestaň se tím trápit. Vůbec na tom nezáleží. Vidíš dobře.“

To bylo poprvé, kdy mi někdo řekl, abych se přestal zabývat filozofií. A nebylo to naposledy.

Hádanku, jíž jsem zaskočil svou matku, nazývají filozofové převráceným či posunutým barevným spektrem. Tato myšlenka je obvykle připisována Johnu Lockovi, anglickému filozofovi sedmnáctého století, jehož myšlenky ovlivnily tvůrce Ústavy Spojených států amerických. Ale vsadil bych se, že tisíce dětí v mateřských školách na to přišly jako první. (Ostatně Daniel Dennett, přední filozof zabývající se myslí, uvádí, že mnoho jeho studentů si vzpomíná, jak nad tímto problémem přemýšleli, když byli malí.) Jejich rodiče pravděpodobně nechápali, co se jim děti snaží říct, nebo tomu nepřikládali žádný význam. Ale ten problém významný je. Otevírá totiž pohled do některých nejhlubších záhad světa a zkoumá naše místo v něm.

A takto John Locke hádanku vysvětlil:

A také by na naše jednoduché ideje nevztahovalo žádnou výtku z nepravdy, kdyby (…) týž objekt vyvolával v myslích různých lidí rozmanité ideje současně; např. kdyby idea, kterou nějaká fialka vyvolává v mysli jednoho člověka díky jeho očím, byla shodná s tím, co v mysli jiného člověka vyvolává aksamitník, a naopak.

Vím, co si teď říkáte: v pěti letech jsem ovládal jazyk lépe než Locke. Přinejmenším jsem se vyjadřoval tak, že to stačilo říct jednou a každý to pochopil. Ale nebojte se. Nebudu vás nutit prokousávat se spoustou pasáží z textů dávno mrtvých filozofů. V této knize se snažím ukázat, že filozofovat může každý a že to dělá každé dítě. Pokud může filozofovat dítě v mateřské škole, aniž by četlo Locka, zvládneme to i my.

Ale my jsme si Locka přečetli, a tak se pojďme mrknout na to, zdali nám to dává smysl. O čem to vlastně mluví? V té krátké pasáži se skrývá spousta záhad: o povaze barev, o povaze vědomí a o složitosti – nebo možná i nemožnosti – vyjádřit některé naše zkušenosti slovy. Nad některými z těchto záhad se zamyslíme později. Ta poslední však poukazuje na ještě větší problém: mysl druhých lidí je pro nás v zásadním smyslu uzavřená.

Jiní lidé možná vidí svět jinak než my, a to nejen v metaforickém smyslu, že mohou mít jiné názory na kontroverzní témata. Možná skutečně vidí svět jinak. Kdybych se vám mohl dostat do hlavy, podívat se vašima očima a vaším mozkem, možná bych zjistil, že z mého pohledu je všechno vzhůru nohama. Značka stop by se mi třeba jevila modrá, zatímco obloha červená. Nebo by ty rozdíly byly možná jemnější, třeba jen v odstínu nebo v sytosti barev. Ale protože se do vaší hlavy nevmáčknu, nemůžu vědět, jak vypadá svět viděný vašima očima. Nemůžu ani vědět, jak vypadá v očích těch, které znám nejlépe: mé ženy a dětí.

A to je představa evokující osamělost. Pokud má Locke pravdu, pak jsme v závažném slova smyslu uvěznění ve svých vlastních hlavách, odříznutí od zkušeností ostatních lidí. Můžeme hádat, jací asi jsou. Ale nemůžeme to vědět.

Neřekl bych, že tahle myšlenka napadne spoustu dětí právě v mateřské škole náhodou. Děti v tomto věku se usilovně snaží porozumět druhým lidem, naučit se číst jejich myšlenky. Moc daleko v životě nedojdeme, nebudeme-li umět předjímat, co udělají lidé kolem nás a jak zareagují na to, co uděláme my. Když se to děti chtějí naučit, neustále vytvářejí teorie o přesvědčeních, záměrech a motivacích lidí kolem sebe a testují je. Samozřejmě že samy by to takhle nevyjádřily. Nejde o chování, které by měly promyšlené. Koneckonců ani všechny ty plastové hrnečky neházejí ze svých vysokých židliček promyšleně, přestože i to jsou experimenty, fyzikální a psychologické. (Hrneček pokaždé spadne na zem a pokaždé ho někdo z té země zvedne.)

Nevím, proč jsem tenkrát ve školce přemýšlel právě o barvách. Ale jen díky prostému přemýšlení o nich jsem zjistil, že moje schopnost číst myšlenky druhých lidí je omezená. O myšlenkách, motivacích a záměrech své matky jsem se toho mohl hodně dozvědět jen tak, že jsem pozoroval její chování. Ale ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem zjistit, jestli jí červená připadá stejná jako mně.

K tomuto problému se ještě vrátíme. Jak jsem řekl, je to okno do některých nejhlubších záhad světa. Děti z tohoto okna vyhlížejí neustále. Většina dospělých už zapomněla, že nějaké takové okno vůbec existuje.

Když lidem říkám, že se děti dívají z tohoto okna, bývají skeptičtí. Není divu, že právě ty jsi přišel s posunutým barevným spektrem, namítají často. Jenže z tebe se taky vyklubal filozof. Normální děti to nedělají. A já bych jim možná i věřil, kdybych sám neměl děti. Mám dva kluky: Hanka, kterého už znáte, a o pár let staršího Rexe. Když byly Rexovi tři roky, říkal věci, které směřovaly k filozofickým otázkám, přestože o nich sám neměl ani tušení.

Jak kluci rostli, filozofické otázky se vynořovaly na povrch toho, co říkali. Jednoho dne se Julie zeptala Hanka (tehdy osmiletého), co si dá k obědu, a dala mu na výběr ze dvou možností: quesadillu, nebo hamburger, který zbyl od večeře. Dát Hankovi vybrat bylo jako mučení. Člověk by si myslel, že se ho ptáme, kterého z rodičů má zachránit před jistou smrtí.1 Trvalo dlouho, než se rozhodl.

„Dám si ten hamburger,“ odpověděl, o desítky let později.

„Už je na stole,“ sdělila mu Julie. Hank si vždycky vybere hamburger, pokud má tu možnost.

Hank ale nebyl s tímto vývojem událostí spokojený. Rozplakal se.

„Co se děje, Hanku?“ zeptal jsem se. „Vždyť to jsi přece chtěl.“

„Máma mě nenechala rozhodnout,“ řekl.

„Ale jistěže nechala. Řekl jsi, že chceš hamburger. A máš hamburger.“

„Ne,“ řekl Hank. „Ona předpověděla, co řeknu.“

„Jo, ale trefila se.“

„I tak mě to urazilo,“ trval na svém Hank. A zatímco naříkal, jeho hamburger vychládal.

Následující týden jsme na hodině filozofie práva mluvili o preventivním trestu, tedy o myšlence, že můžeme někoho potrestat ještě předtím, než spáchá trestný čin, pokud jsme si nade vši pochybnost jistí tím, že ho spáchá. Někteří lidé pochybují, že je možné tak dobře předvídat, abychom si mohli být jistí. A upřímně řečeno, já s nimi nesouhlasím. Ale je tu ještě jedna námitka, hodně podobná té Hankově.

Někteří lidé tvrdí, že chovat se k někomu, jako by se rozhodl, přestože se ještě nerozhodl, je neuctivé. I když víte, jak se rozhodne, až se jednou rozhodne. Rozhodující by mělo přeci jen být jeho rozhodnutí, a dokud ho sám neučiní, může se klidně vydat jiným směrem, přestože víte, že se jím nevydá. (Nebo nemůže? Když dokážete předvídat, co někdo udělá, znamená to snad, že ten člověk nemá svobodnou vůli?) Vyprávěl jsem o Hankovi svým studentům a bavili jsme se o tom, zda měl důvod cítit se nerespektovaný. Hodně z nich si myslelo, že ano.

Tohle dělám na svých přednáškách často. Povyprávím studentům nějaký svůj zážitek s dětmi, který ilustruje problematiku, o níž mluvíme. Pak diskutujeme o tom, zda mají děti pravdu v tom, co říkají. Dělám to tak dokonce i v rozhovorech s kolegy, protože moji kluci mi poskytují úžasné příklady. Rexe a Hanka už teď zná v okruhu filozofie práva každý.

Léta mi lidé říkali, že moje děti nejsou normální, že filozofují, protože mají tátu filozofa. Já si to nemyslím. Jejich nápady se často nořily odnikud, nenavazovaly na nic, o čem jsme se spolu bavili. Čtyřletý Rex jednou u večeře přemýšlel o tom, zdali se mu celý život jenom nezdá. Filozofové si tuto otázku kladou léta. Ale žádný z nich to nikdy neřekl před Rexem ani o tom nehovořil nikde v jeho doslechu. (Této otázce se budeme věnovat v kapitole 8, až budeme zkoumat povahu poznání.) Byl-li mezi mými dětmi a dětmi jiných lidí vůbec nějaký rozdíl, pak podle mě spočíval pouze v tom, že já jsem si všiml, když filozofovali, a snažil jsem se je v tom podporovat.

Můj názor se potvrdil, když jsem objevil práci Garetha Matthewse, filozofa, který se většinu své kariéry věnoval dětem. Zemřel v roce 2011, když byl Rexovi teprve rok. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale přál bych si, abych tu příležitost býval měl, protože Matthews věděl o filozofických schopnostech dětí víc než kdokoli jiný.

Matthewsův zájem začal podobně jako ten můj. Jeho dcera řekla něco filozofického. Jejich kočka Fluffy měla blechy a Sarah (čtyřletá) se zeptala, jak k nim přišla.

Matthews jí odpověděl, že blechy musely na Fluffy přeskočit z jiné kočky.

„A jak k blechám přišla ta jiná kočka?“ zeptala se Sarah.

Musely přeskočit z jiné kočky, řekl Matthews.

„Ale tati,“ trvala Sarah na svém, „takhle to přece nemůže jít donekonečna. Jediná věc, která takhle pokračuje donekonečna, jsou čísla!“

Matthews v té době vyučoval kurz zabývající se kosmologickým argumentem, jehož cílem je dokázat existenci Boha. Známe mnoho verzí tohoto argumentu a některé jsou poměrně složité. Základní myšlenka je však jednoduchá: Každá událost má svou příčinu. Avšak takhle se nemůžeme vracet donekonečna. Musí tedy existovat první příčina, která sama o sobě žádnou příčinu neměla. Někteří lidé tvrdí, že je to Bůh. A nejznámější z nich je Tomáš Akvinský.

Tato polemika ale naráží na určité problémy. Proč musí řetězec příčin skončit? Možná je vesmír věčný a nekonečný do obou směrů. A i kdyby první příčina existovala, proč si myslet, že to byl Bůh? Ale ono nezáleží na tom, zda kosmologický argument funguje. (Na to, zda existuje Bůh, se zeptáme ve 12. kapitole.) Jde jen o to si uvědomit, že Sarah sledovala stejnou logiku. „Já učím své studenty na univerzitě polemiku o první příčině,“ napsal Matthews, „a moje čtyřletá dcera přijde sama od sebe s polemikou o první bleše!“

To Matthewse zaskočilo nepřipraveného, protože se ve vývojové psychologii moc nevyznal. Podle Jeana Piageta, švýcarského psychologa proslulého teorií kognitivního vývoje, měla být Sarah v předoperačním stádiu, jemuž se tak říká proto, že děti v tomto věku ještě neumějí používat logiku.2 Ale logická úvaha Matthewsovy dcery byla vynikající. Mnohem přesvědčivější než kosmologická polemika. Ať už si o nekonečném vracení se k příčinám myslíte cokoli, je těžké si představit nekonečné vracení se k počátkům koček.

Jako bych vás slyšel, jak protestujete: Matthews je jen další filozof s filozofujícím dítětem. To nám ale o dětech obecně mnoho neřekne. Matthews však neskončil u svých dětí. Mluvil s lidmi, kteří nebyli filozofové, a vyslechl si mnoho podobných příběhů o jejich dětech. Pak začal navštěvovat školy, aby si osobně popovídal s dalšími dětmi. Četl jim příběhy, které podněcovaly filozofické otázky, a pak poslouchal debatu, která následovala.

Můj nejoblíbenější z Matthewsových příběhů mu vyprávěla matka malého chlapce jménem Ian. Byli spolu doma a přijela k nim na návštěvu jiná rodina, jejíž tři děti si pro sebe zabraly televizi. Ian se tak nemohl dívat na svůj oblíbený pořad. Když odešli, zeptal se matky: „V čem je lepší, když jsou sobečtí tři lidi než jeden?“

Tuhle otázku miluju. Je tak jednoduchá – a tak podvratná. Mnozí ekonomové si myslí, že veřejná politika by měla usilovat o maximální uspokojení lidských preferencí. Někteří filozofové si to myslí také. Ian nás však nabádá, abychom si položili otázku: Měli bychom se starat o preference lidí, když jsou jednoduše sobecké? A v tom číhá výzva pro demokracii. Předpokládejme, že Ianova matka nechala děti hlasovat o tom, na co se chtějí dívat. Je počítání hlasů sobeckých dětí správná cesta, jak o něčem rozhodovat?

Neřekl bych. Kdyby byl Ian moje dítě, vysvětlil bych mu, že necháváme hosty vybrat si, na co se chtějí dívat, protože jsou to hosté. Ne proto, že je jich víc. Je to projev naší pohostinnosti, a i kdyby se počty prohodily, zachovali bychom se úplně stejně.

A co demokracie? Nad tím se zamyslíme později, protože Rex si myslí, že by naše rodina měla jako demokracie fungovat. Zatím řeknu jen toto: Demokracie by neměla být sčítáním sobeckých preferencí lidí. Voliči by měli být společensky angažovaní. Jejich cílem by mělo být prosazování obecného dobra a důležitých hodnot, jako je spravedlnost a poctivost, ne jejich vlastních individuálních zájmů. Ale abyste mě nepochopili špatně. Já v demokracii věřím, přestože tento ideál nesplňuje. Jen souhlasím s Ianem v tom, že když víc lidí jedná sobecky, přinese to jen víc sobectví – a to není dobrý způsob rozhodování.

Ianovu matku ta otázka zmátla. Neměla tušení, jak odpovědět. A předpokládám, že stejně zmatená by byla většina dospělých. Malé děti se často ptají na věci, které dospělí považují za samozřejmé. To je ostatně jeden z důvodů, proč jsou děti dobrými filozofy. „Dospělí si musí kultivovat naivitu, která je pro filozofování nezbytná,“ řekl Matthews, ale „pro děti je taková naivita naprosto přirozená.“

Minimálně to platí pro ty nejmenší děti. Matthews zjistil, že „spontánní výpravy do filozofie“ běžně podnikají děti ve věku od tří do sedmi let. Zdá se, že kolem osmi či devíti let začínají být zdrženlivější, a to přinejmenším na veřejnosti, pokud ne i v soukromí. Těžko říct proč. Možná se mění jejich zájmy nebo cítí tlak ze strany vrstevníků či rodičů, aby přestaly klást dětinské otázky. Matthews však i přesto zjistil, že s dětmi tohoto věku, ale i s dětmi staršími, se filozofické rozhovory vedou velmi snadno. Byl ohromen, jak chytře uvažují. A Matthews samozřejmě tvrdil, že v určitých ohledech jsou děti lepší filozofové než dospělí.

Obávám se, že to nezní moc přesvědčivě. Samotná představa o vývoji dítěte podle všeho předpokládá, že dětská mysl s věkem zraje, tedy se stává sofistikovanější. Podle Matthewse je tomu právě naopak, přinejmenším pokud jde o některé dovednosti.3 Děti filozofují se „svěžestí a vynalézavostí, které se těžko vyrovná i ten nejnápaditější dospělý“. Tato svěžest pramení ze skutečnosti, že pro děti je svět těžko pochopitelným místem. Před několika lety poslouchala psycholožka Michelle Chouinardová nahrávky malých dětí, které trávily čas se svými rodiči. Za více než dvě stě hodin vyslechla téměř pětadvacet tisíc otázek. To je víc než dvě otázky za minutu. Přibližně čtvrtina těchto otázek žádala nějaké vysvětlení. Děti chtěly vědět jak nebo proč.

Děti mají také radost, když přijdou něčemu na kloub. V jiné studii vědci zjistili, že děti, které nedostanou na své otázky jak nebo proč odpověď, si vymýšlejí vlastní vysvětlení. A i když odpověď dostanou, často s ní nejsou spokojené. Pokračují s další otázkou proč nebo zpochybňují odpověď, kterou obdržely.

Ještě jsme však nezmínili ten nejdůležitější důvod, proč jsou děti dobrými filozofy: nebojí se, že budou vypadat hloupě. Ještě se nenaučily, že seriózní lidé nad určitými otázkami netráví čas. Jak vysvětluje Matthews:

Filozof se ptá: „Co je to vlastně čas?“, zatímco ostatní dospělí předpokládají, bezpochyby aniž by se nad tím vůbec zamysleli, že už si takovou otázku dávno nepotřebují pokládat. Mohou se ptát, zda mají dost času, aby zašli na nákup nebo si vyzvedli noviny. Mohou se ptát, kolik je hodin. Nenapadne je ale zeptat se: „Co je to čas?“ Dobře to vystihl svatý Augustin: „Co je tedy čas? Když se mě nikdo neptá, vím to. Pokud to však chci vysvětlit někomu, kdo se ptá, jsem v koncích.“

Já jsem se celá léta snažil odpovědět na otázku, která zní stejně hloupě: Co je to právo? Jsem profesor práva, tak by člověk řekl, že bych to měl vědět. (Učím na univerzitě v Michiganu, na právnické fakultě a ústavu filozofie.) Budu-li ale upřímný, většina právníků je jako Augustin: víme, co je to právo, až do chvíle, kdy se nás na to někdo zeptá. Pak jsme v koncích.

Většina mých kolegů tuto neznalost šťastně ignoruje. Potřebují se věnovat důležitým věcem. Myslím si, že si myslí, že jsem hloupý, když se na této otázce zasekávám. Ale také si myslím, že takhle hloupí bychom občas měli být všichni. Měli bychom si dát pauzu od svých praktických starostí a přemýšlet jako malé děti. Je to způsob, jak si znovu prožít něco z jejich úžasu nad světem, způsob, jak si připomenout, jak málo mu rozumíme.

První den ve druhé třídě měl Rex napsat, čím by chtěl být, až bude velký. Učitelka poslala rodičům seznam kariérních ambicí dětí, ale neřekla, které dítě si zvolilo které povolání. Přesto nebylo těžké ze seznamu vybrat, co si napsal Rex. Bylo tam několik budoucích hasičů, několik lékařů, několik učitelů, překvapivě mnoho inženýrů. Ale „filozof matematiky“ tam byl jen jeden.

Toho večera jsem položil Rexovi u večeře otázku, na kterou jsem stále nedokázal odpovědět: „Paní Kindová říká, že chceš být filozofem matematiky. Co je to filozofie?“

Rex se na půl vteřiny zamyslel. Pak řekl: „Filozofie je umění myslet.“

Zavolal jsem tátovi. „Vzpomínáš, jak jsme byli v té restauraci na grilovaném kuřeti, když jsem se poprvé vrátil z univerzity? Říkal jsem ti, že chci studovat filozofiii, a ty ses mě zeptal, co to je. Tak teď už to vím!“

Nevzpomínal si na to a bylo mu to celkem jedno. Ale Rex měl pravdu. Filozofie je umění myslet. Filozofická hádanka je něco, co nás nutí přemýšlet o sobě a o světě ve snaze obojí lépe pochopit.

Dospělí a děti filozofují různě. Dospělí jsou ukázněnější myslitelé. Děti jsou kreativnější. Dospělí toho vědí o světě hodně. Ale díky dětem mohou zjistit, jak toho vlastně vědí málo. Děti jsou zvědavé a odvážné, zatímco dospělí bývají opatrní a uzavření. David Hills (který vyučuje na Stanfordu) popisuje filozofii jako „neohrabaný pokus řešit otázky, které si kladou děti úplně přirozeně, způsobem, jímž přirozeně postupují právníci“. To je výstižný popis profesionální filozofie. Předpokládá však dělbu práce, která není nutná. Dospělí a děti mohou filozofovat společně.

A ve skutečnosti by i měli. Děti a dospělí mohou na svých rozhovorech spolupracovat, protože každý do nich vnáší něco jiného. A může to být i velká zábava. Filozofie je částečně hra. Hra s myšlenkami. Samozřejmě bychom měli přemýšlet jako malé děti. Ale měli bychom také přemýšlet s nimi.

Tato kniha je inspirována dětmi, ale není pro ně určená. Děti mi vlastně slouží jako takový trójský kůň. Nejde mi o mladé mysli. Jde mi o ty vaše.

Děti budou filozofovat, ať už s vámi, nebo bez vás. Doufám, že vás přiměju, abyste to zkusili znovu. A doufám, že když vám pomůžu všímat si filozofických otázek skrytých v každodenním životě a trochu vás o nich poučím, dodám vám tak dostatečné sebevědomí na to, abyste mohli o filozofii mluvit se svými dětmi.

Budu vám vyprávět příběhy, většinou o Rexovi a Hankovi. V některých příbězích Rex a Hank filozofují. Všimnou si nějaké hádanky a snaží se ji rozlousknout. Jindy zase řeknou nebo udělají něco, co představuje filozofickou hádanku, ale ne takovou, aby si jí sami všimli. Další příběhy vyprávějí jen o našem rodičovském neštěstí a filozofie poskytuje určitý pohled na to, co se nepovedlo.

Někdy budeme přemýšlet společně s chlapci. Někdy budeme přemýšlet o nich. A někdy se vydáme sami na vlastní pěst a jako dospělí se zamyslíme nad otázkami, které nám děti kladou. Ale kluci budou stále nablízku, protože k tomu mají co říct.

Rex a Hank nás společně provedou současnou filozofií. Ale stejně jako spousta těch nejlepších exkurzí je i tato poněkud svérázná. Některé otázky, s nimiž se setkáme, jsou univerzální. Narazili bychom na ně při výchově jakéhokoli dítěte. Do této kategorie bychom mohli zařadit otázky týkající se autority, trestu a Boha. V jiných se zrcadlí to, co Rexe a Hanka právě zajímá, jako například velikost vesmíru. A různé děti se zajímají o různé věci.

Když o tomto projektu vyprávím jiným rodičům, často se se mnou podělí o otázky, které kladou jejich děti. Některé jsou úžasné. Jedna holčička se každý večer před spaním, a to po celé týdny, ptala své maminky: Proč přicházejí další a další dny? Maminka jí vysvětlila, jak se točí Země, ale bylo jasné, že mechanika není to, co holčičku zajímá. Já bych jí asi vyprávěl o nepřetržitém tvoření, tedy o představě (pro některé křesťanské myslitele běžné), že Bůh tvoří svět v každém okamžiku, nejen na jeho počátku. Nevím však, zdali by ji to uspokojilo. Dívčina otázka možná přišla odněkud z temných hlubin, ze strachu o svět a obav z toho, co jí každým dnem přináší.

Moji chlapci nemají obavy – alespoň prozatím ne. Ale jsou nekonečně zvědaví, takže toho hodně probereme. Tato kniha se skládá ze tří částí. První se jmenuje „Porozumět morálce“. V ní se budeme ptát, co jsou to práva – a co znamená nebrat je v úvahu. Budeme přemýšlet, jak bychom měli reagovat na prohřešky. A především budeme uvažovat o tom, zda může být pomsta někdy oprávněná. Zamyslíme se nad trestem – co to je a proč ho vykonáváme. A také nad autoritou. Budeme se ptát, zda protože jsem to řekl skutečně může být důvodem k tomu, aby dítě poslouchalo rozkazy. A nakonec se zamyslíme nad slovy, která bychom neměli říkat – nad neslušnou vrstvou jazyka. (Měl bych vás varovat: Občas sprostě nadávám. Možná častěji než občas. Nesuďte mě příliš přísně. Obhájím se v páté kapitole.)

Ve druhé části „Porozumět sobě“ se zaměříme na otázky týkající se identity. Budeme se ptát, co je to pohlaví, gender a rasa. Na morálku ale nezapomeneme. Když budeme přemýšlet o pohlaví a genderu, budeme se ptát, jakou roli by měly hrát ve sportu. A když budeme uvažovat o rase, budeme se ptát, zda z rasového původu pramení odpovědnost a zda za otroctví a segregaci dlužíme odškodnění.

Třetí část se jmenuje „Porozumět světu“. Začíná otázkami o tom, co víme. S Rexem se zamyslíme nad tím, zda se nám celý život jen nezdá. A zamyslíme se nad skepticismem – obavou, že o ničem nemůžeme vědět vůbec nic. Poté se budeme zabývat otázkami o pravdě – a budeme přemýšlet i o víle Zuběnce. Pak si procvičíme mozkové závity uvažováním o lidské mysli, protože si popovídáme o tom, co je to vědomí. Budeme také přemýšlet o nekonečnu. A na konci naší cesty se zeptáme, zda existuje Bůh.

Budeme postupovat rychle, alespoň na poměry filozofie. Studiem některých z témat, jimž se budeme věnovat, byste mohli strávit celý život. Zvládneme se jen dotknout toho nejdůležitějšího. Ale pokud vše půjde dobře, budete na konci knihy dostatečně vybavení na to, abyste mohli uvažovat nad hádankami, s nimiž se setkáme – ať už s dětmi, nebo sami. To je jedna z věcí, které na filozofii miluju: můžete filozofovat kdykoli a kdekoli, v rozhovoru s ostatními nebo úplně sami. Stačí jen věci promýšlet.

Proto bych si přál, abyste tuto knihu četli trochu jinak než mnohé jiné. Většina autorů literatury faktu chce, abyste věřili tomu, co ve svých knihách říkají. Doufají, že přijmete jejich autoritu a osvojíte si jejich způsob uvažování o světě.

To ani v nejmenším není mým cílem. Jistě, rád bych vás přesvědčil, abyste věci viděli tak, jak je vidím já. Ale ve skutečnosti je to celé trochu jinak: Budu rád, když si budete myslet něco jiného, za předpokladu, že si to dobře promyslíte. Doporučuju vám, abyste k argumentům, které nabízím, přistupovali skepticky. Nepředpokládejte, že mám pravdu. Raději předpokládejte, že jsem se zmýlil, a zkuste zjistit, kde se stala chyba.

Ale mám jednu prosbu. Nestačí jen nesouhlasit. Pokud máte pocit, že se mýlím, zamyslete se nad důvody, proč tomu tak je. A až to uděláte, promyslete si, co bych na to mohl říct. A jak byste odpověděli vy a co bych vám odpověděl já. A tak dále, dokud nebudete mít pocit, že se už nic nového nedozvíte. Ale nevzdávejte to příliš rychle, čím dál se dostanete, tím víc toho pochopíte.

Tak pracují filozofové (alespoň ti dospělí). Svým studentům říkám: máte-li námitku proti práci jiných filozofů, musíte předpokládat, že o ní také přemýšleli a považují ji za tak zcestnou, že jim ani nestojí za zmínku. Pak byste se měli pokusit přijít na to proč. Pokud se o to skutečně pokusíte, a přesto nedokážete přijít na to, kde jste udělali chybu, je načase o tom říct ostatním lidem. Cílem je zvyknout si přistupovat k vlastním nápadům stejně kriticky jako k nápadům ostatních lidí.

Já se této rady v praxi držím především ve způsobu, jak mluvím se svými syny. U nás doma nemá nikdo „právo na svůj názor“, jak říkají rádi Američané. Musíte si ho obhájit. Kladu klukům spoustu otázek. Pak zpochybňuju jejich názory, aby museli o svých vlastních myšlenkách přemýšlet kriticky. Někdy jsou z toho otrávení, ale já to považuju za důležitou součást výchovy.

Všichni jsme zvyklí podporovat zájmy dětí, a také jim pomáhat objevovat nové. Snažíme se jim ukázat umění, literaturu a hudbu. Povzbuzujeme je, aby zkoušely různé sporty. Vaříme s nimi. Tancujeme s nimi. Učíme je o přírodních vědách a bereme je do přírody. Ale je tu jeden úkol, který spousta rodičů zanedbává, protože ho jako samostatný úkol nevnímají: podporovat své děti jako myslitele.

Ná stránkách této knihy vám ukážu spoustu možností, jak toho dosáhnout. Nejjednodušší je klást otázky a pak zpochybňovat odpovědi. Nemusíte si ale hrát na učitele. Je vlastně lepší, když to neděláte.

Jana Mohr Loneová vede Centrum filozofie pro děti na univerzitě ve Washingtonu. Stejně jako Matthews navštěvuje školy, aby si s dětmi povídala o filozofii. Ale neučí je filozofii. Místo toho s nimi filozofuje. Rozdíl je sice nepatrný, ale důležitý. Děti už umí filozofovat, v některých ohledech dokonce lépe než vy. Tak se k nim chovejte jako ke kolegům. Berte jejich nápady vážně. Snažte se řešit problémy s nimi, ne za ně. Když si povídáte jako filozofové, nemělo by to být tak těžké, protože odpovědi pravděpodobně neznáte ani vy sami.

To mě přivádí k poslední prosbě: odložte stranou svou dospěláckou praktičnost. Většina dospělých je jako můj táta. Nemají dost trpělivosti na hádanky, nad kterými přemýšlejí filozofové. Jsou totiž všelijaké, jen ne praktické.

Obavy, že svět není takový, jaký se zdá, vám špinavé prádlo nevyperou. Ale doufám, že se nám s kluky podaří tento scénář alespoň na chvíli obrátit. Proč prát špinavé prádlo, když svět možná není takový, jaký se zdá?

Rex s Hankem nedávno přemýšleli, proč má tato kniha název Nasty, Brutish, and Short (Oškliví, zvířecí a krátcí). Možná jste tu frázi už někdy slyšeli, byť v jednotném čísle. Pochází od Thomase Hobbese, který žil zhruba ve stejné době jako Locke. Hobbese zajímalo, jak by vypadal život bez jakékoli vlády, tedy ve stavu, který filozofové nazývají stavem přírodním. Myslel si, že by to bylo příšerné. Domníval se, že by to dokonce znamenalo „válku každého proti každému“. V přírodním stavu by podle Hobbese byl život „osamělý, ubohý, ošklivý, zvířecí a krátký“.

Nevím, jak je to s přírodním stavem. Ale „válka každého proti každému“ je výstižný popis toho, jak vypadá domov, v němž žijí malé děti.

Máme štěstí. Náš život není osamělý ani ubohý. Ale naše děti jsou ošklivé, zvířecí a malé.

A jsou také roztomilé a hodné. A skutečně máme štěstí i v tomto. Rex a Hank jsou neobyčejně roztomilí a hodní. Ale každé dítě je občas ošklivé a zvířecí. Proto se zamyslíme nad pomstou a položíme si otázku, zda tresty pomáhají vytvářet lepší bytosti.

Rex lobboval za jiný název. Chtěl, aby se kniha jmenovala Ani oškliví, ani zvířecí, jen malí. Poté, co tuto bitvu prohrál, mě prosil, aby mohl pod tímto jménem blogovat. Takže pozor. Možná se objeví na internetu někde ve vaší blízkosti.

Prozatím však zůstává hvězdou na mém jevišti, spolu se svým mladším bratrem Hankem. Oba dva patří k těm nejlepším filozofům, které znám. A také k nejzábavnějším. A hlavně je s nimi největší legrace.

1 Jenže na to by dokázal odpovědět hned a ta odpověď by nevyznívala v můj prospěch.

2 Matthews uvádí několik případů, kdy Piaget prostě nerozumí tomu, co děti říkají, a tak přehlédne jemné nuance jejich myšlenek. Často je problém v tom, že Piaget není tak kreativní jako děti.

3 Jak se dozvíme v kapitole 10, dnes s Matthewsem souhlasí mnoho vývojových psychologů. Mysl dětí je jiná – nikoli lepší nebo horší.

ČÁST I

POROZUMĚT MORÁLCE

1

PRÁVA

Rád napouštím vanu. Samozřejmě ne pro sebe. Jsem heterosexuální muž socializovaný v minulém století, takže se nekoupu ve vaně. Ani neprojevuju lidské emoce na celé škále. Ale moje děti se ve vaně koupou a někdo jim tu vanu musí napustit. Většinu večerů se snažím, abych ten někdo byl já.

Proč? Protože vana je nahoře. A dole je příšerný blázinec. Když jsou děti unavené, jejich kinetická energie se zvyšuje a jejich schopnost sebekontroly mizí. Hluk se může směle rovnat rockovému koncertu. Vždycky někdo křičí, protože je čas cvičit na klavír, nebo protože není čas cvičit na klavír. Nebo protože jsme neměli dezert, nebo protože jsme měli dezert, ale skončil na jeho tričku. Nebo prostě proto, že křičet se musí. Křik je kosmologická konstanta.

A tak utíkám. „Jdu připravit koupání pro Hanka,“ řeknu a vyběhnu po schodech nahoru. Běžím vstříc nejlepší části celého dne. Zavřu dveře, pustím vodu a hraju si s teplotou. Ani moc horká, ani moc studená. Sem a tam, jako bych to snad mohl udělat správně. Ale nenechte se mýlit: Voda bude moc horká. Nebo moc studená. Nebo obojí, protože děti odmítají zásady sporu. Nezvládnu to. Ale jsem v klidu. Voda tlumí křik. Sedím tam na zemi, o samotě, na dlaždičkách, pohroužený do svých myšlenek (a těmi myšlenkami myslím telefon). Vychutnávám si samotu.

Moje žena mě prokoukla, takže někdy zaútočí jako první. „Jdu připravit Hankovi koupání,“ řekne a tím mě zcela zdrtí. Ale je to heterosexuální žena socializovaná v minulém století, takže svou příležitost promarní. Pustí vodu, ale místo aby si hrála na telefonu, zatímco se napouští vana, dělá něco rozumného, třeba pere. A někdy udělá něco nepochopitelného, třeba se vrátí zpět do pokoje, kde jsou děti, aby tam… vychovávala?! Vím, že bych se kvůli tomu měl cítit špatně. A taky že se špatně cítím. Ale ne z toho důvodu, z jakého bych měl. Samota je ten největší luxus, který si můžeme dovolit. Někdo by si ji měl vychutnat. Spíš Julie než já. Ale když ne ona, tak rozhodně já.

A tak tu sedím na podlaze v koupelně a matně slyším, že dole je větší blázinec než obvykle. Hank (pětiletý) kvílí jako o život, takže to musí být něco vážného (a tím „vážného“ myslím „triviálního“). Když už se do vany víc vody nevejde, zamáčknu páku baterie a s ní i svůj klid.

„Hanku, máš připravenou vanu,“ zakřičím ze schodů.

Žádná odpověď.

„HANKU, MÁŠ PŘIPRAVENOU VANU!“ přeřvávám jeho řev.

„HANKU, MÁŠ PŘIPRAVENOU VANU!“ zopakuje nesmírně spokojeně Rex.

„HANKU, MÁŠ PŘIPRAVENOU VANU!“ A tohle je nesmírně podrážděná Julie.

A pak už to vzlykání stoupá ke mně. Pomalu. Krok. Jeden. Krok. Druhý. Dokud se neobjeví Hank, jak smyslů zbavený a sotva popadá dech.

Snažím se ho uklidnit. „Hanku,“ říkám tiše, „co se stalo?“ Žádná odpověď. „Hanku,“ šeptám ještě tišeji, „co tě trápí?“ Stále se nemůže vzpamatovat. Začnu mu svlékat oblečení, zatímco se snaží nadechnout. Konečně je ve vaně a já to zkusím ještě jednou. „Hanku, co tě trápí?“

„Já nemám… Nemám…“

„Co nemáš, Hanku?“

„NEMÁM ŽÁDNÝ PRÁVA!“ Hank naříká a znovu propukne v pláč.

„Hanku,“ řeknu tiše, stále v naději, že se mi ho podaří uklidnit. Ale zároveň jsem zvědavý: „Co jsou to práva?“

„Já nevím,“ kňourá, „ale žádný nemám.“

Tentokrát Hank skutečně potřeboval filozofa. A měl štěstí, protože tam zrovna jeden byl.

„Hanku, ty máš svá práva.“

To upoutalo jeho pozornost. Proud slz se trochu zpomalil.

„Hanku, ty máš svá práva. Máš jich spoustu.“

„Fakt?“ zeptal se Hank, když se konečně dokázal nadechnout.

„Jo, máš. Chceš se o nich něco dozvědět?“

Přikývl.

„Tak si pojď popovídat o Tygžíkovi,“ řekl jsem. Tygžík je Hobbes a Hank Calvin. Bílý tygr, který ho od narození doprovází na každém kroku. „Může ti někdo Tygžíka vzít?“

„Ne,“ řekl.

„Může si někdo s Tygžíkem hrát, aniž by se tě zeptal?“

„Ne,“ řekl Hank, „Tygžík je můj.“ Slzy už jsou téměř pryč.

„To je pravda,“ řekl jsem. „Tygžík je tvůj. A to znamená, že na něj máš právo. Nikdo si Tygžíka nemůže vzít ani si s ním hrát, pokud ty neřekneš, že je to v pořádku.“

„Ale někdo by si Tygžíka vzít mohl,“ namítl Hank a oči se mu už zase zalévaly slzami.

„To je pravda,“ řekl jsem. „Někdo by si mohl Tygžíka vzít. Ale bylo by to v pořádku? Nebo by to bylo špatně?“

„Bylo by to špatně,“ řekl.

„Přesně tak. A přesně to znamená mít právo. Jestli by bylo špatné, kdyby si někdo vzal Tygžíka, pak máš právo na to, aby si ho nevzal.“

Hankova tvář se rozjasnila. „Mám právo na všechny svoje zřívátka!“ prohodil ř a v, a ze všech svých zkomolenin tak vyslovil mou nejoblíbenější.

„Přesně tak! Máš na ně právo! To znamená, že jsou tvoje.“

„Mám právo na všechny svoje hračky!“ řekl Hank.

„Ano, máš!“

A pak se jeho rozkošná tvář zkřivila. Opět se rozvzlykal, byl už zase úplně uslzený.

„Hanku, co tě trápí?“

„Nemám právo na Rexe.“

Tak to byl důvod toho šílenství dole. Hank si chtěl hrát s Rexem. Rex si chtěl číst. A Hank skutečně neměl na Rexe právo.

„Ne, na Rexe právo nemáš,“ vysvětlil jsem mu. „On se může sám rozhodnout, jestli si chce hrát, nebo ne. Nemáme právo na jiné lidi, pokud nám to neslíbí.“

To je příliš jednoduché. Někdy máme na ostatní právo, i když nám nic neslíbili. Ale rozhodl jsem se, že si podrobnosti nechám na později, až můj posluchač nebude tak rozrušený. Místo toho jsme si povídali o tom, co může Hank dělat sám, když si Rex chce číst.

A tak, na pokraji pláče, učinil Hank bystrý postřeh o právech. Začal jsem otázkou, zda si někdo může vzít Tygžíka bez jeho svolení. Řekl, že ne. Ale o zlomek vteřiny později si to rozmyslel. Někdo si může vzít Tygžíka bez jeho svolení. Přesně tohle Hank udělal Rexovi. Rexův Tygžík se jmenuje Žirafík. (Než začnete kritizovat způsob, jak naši kluci pojmenovávají své plyšáky, měli byste vědět, že já jsem byl ještě méně nápaditý. Moji společníci se jmenovali Opice a Žirafa.) Jakmile se Hank naučil lézt, nevynechal jedinou příležitost přiblížit se k Rexovu pokoji. Pokaždé si strčil Žirafíka pod bradu a co nejrychleji odlezl pryč. Rex měl na Žirafíka stejné právo jako Hank na Tygžíka. Ale Hank si mohl Žirafíka vzít a taky to udělal.

Co nám to říká o právech? Hankovo právo na Tygžíka chrání jeho vlastnictví. Ale ochrana, kterou právo poskytuje, není fyzická. Kolem Tygžíka není žádné silové pole, které by bránilo ostatním, aby si hračku vzali. Jak by řekli filozofové, ochrana, kterou právo poskytuje, je spíše normativní. To znamená, že je tvořena normami neboli standardy, jimiž se řídí správné chování. Někdo, kdo se snaží jednat správně, by si Tygžíka bez Hankova svolení nevzal (přinejmenším bez opravdu dobrého důvodu, ale o tom až za chvíli). Jenže ne každý se snaží jednat správně. Ochrana, kterou právo poskytuje, závisí na ochotě ostatních toto právo uznat a respektovat.

Než přejdeme dál, dovolte mi stručnou poznámku o jazyce a o lidech, kteří jsou na jazyk pedanti. Zeptal jsem se Hanka, zda si někdo může vzít Tygžíka bez jeho svolení, a on odpověděl, že ne. Pak si to rozmyslel a řekl, že ano. V první odpovědi měl pravdu. A v druhé také.

Počkat, cože? Jak je to možné? Slova jako „moct“ jsou totiž super flexibilní. A na krátkém příběhu vám ukážu, co mám na mysli.

Když jsem studoval na Oxfordu, vzal mě kamarád do baru ve své koleji. Objednal dvě piva.

„Promiň, kámo, ale nemůžu. Máme zavřeno,“ řekl chlapík za barem. Kamarád se podíval na hodinky. Bylo 11:01 a bar zavíral v jedenáct hodin. „Ale no tak, jenom dvě piva.“

„Promiň, nemůžu. Pravidla.“

„Ale mohl BYS,“ řekl můj kamarád.

A tady ten příběh zastavme. Snažil se můj kamarád poukázat na to, že ten chlapík za barem nerozumí slovu „moct“? Ne, v jednom jeho významu nám pití prodat skutečně nemohl. Ale ve druhém významu mohl. A kamarádovo důrazné, hlasité „bys“ bylo pokusem přesunout pozornost k tomu druhému smyslu. Barman nám říkal, že prodat nám dvě piva není povoleno, můj přítel poukazoval na to, že to je možné. Nebyl tam nikdo jiný než my, takže by ho nikdo neudal.4 Trik zafungoval: chlapík nám podal dva půllitry, i když nemohl (nebylo mu to dovoleno), protože mohl (nehrozily mu za to žádné postihy).

A stejně tak posunul uprostřed našeho rozhovoru význam i Hank. Pochopil, že se ptám, zda si někdo může (má povoleno) vzít Tygžíka, a odpověděl (správně), že ne. Pak se ale začal bát, že by si někdo Tygžíka vzít mohl (což je možné), a zase se rozplakal.

Proč trávit čas takovýmto pitváním? Právě tohle dělají filozofové. Věnujeme pečlivou pozornost tomu, jak fungují slova. Ale téměř jistě se ve vašem životě najde i někdo, kdo si bude myslet, že nejlepší vtip roku je tento:

„Můžu dostat šálek čaje?“ zeptáte se zdvořile.

„Můžeš!“

Takový člověk si myslí, že jste chtěli říct: „Smím dostat šálek čaje?“ A je to blbec. Vyškrtněte ho ze svého života. A až to uděláte, řekněte mu, že by mohl, směl a měl chodit na lekce jazyka k nějakému batoleti, protože umí mluvit mnohem lépe než on.

Ale zpět k právům. Co jsou to vlastně práva? Těžko říct. Jednou jsme o tom s Hankem mluvili. Bylo mu osm a celé odpoledne si uklízel v pokojíčku. Zavolal mě, abych se podíval, jak mu to jde.

„Páni, tady je to krásný,“ řekl jsem.

„Díky! Skoro všechno jsem uklidil.“

„A kam jsi dal svoje práva?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíš?“

„Tvoje práva – jako třeba právo na Tygžíka. Kde ho máš?“

„Ty jsem nikam nedal,“ řekl Hank. „Ty jsou ve mně.“

„Vážně? Kde? V bříšku?“

„Ne,“ řekl Hank. „Nejsou na žádném konkrétním místě. Jsou prostě ve mně.“

„Proč je nevyndáš? Abys je nemusel pořád tahat s sebou.“

„To není věc, kterou bys mohl vyndat,“ odvětil Hank. „Nemůžeš to dokonce ani vzít do ruky.“

„Dalo by se to vykrkat?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl Hank. „Práva nejdou vykrkat.“

A pak někam odběhl. Takže jsme nikdy nedořešili, co jsou to práva, kromě toho, že jsou nevykrkatelná.

Ale já to dořešit můžu. Hank měl z poloviny pravdu. Práva nejsou ten druh věci, kterou můžete vzít do ruky. Jenže si je také nenesete uvnitř sebe. Práva jsou vztahy.

Ukážu vám, co tím myslím. Dejme tomu, že máte právo na to, abych vám zaplatil tisíc dolarů. Vaše právo je nárok na tisícovku. Ten nárok máte vůči mně, a pokud jsem jediný člověk, který vám dluží peníze, pak pouze vůči mně. Ale někdy máte právo platné vůči několika lidem (třeba vám dlužíme peníze já i Julie). A někdy máte právo, které platí úplně pro všechny. Například máte právo nedostat pěstí do obličeje. Pokud vám kdokoliv navrhne, že vám dá pěstí do obličeje, můžete mu připomenout, že má povinnost to neudělat.

Jak vyplývá z poslední věty, když vy máte právo, někdo jiný má povinnost. A proto říkám, že práva jsou vztahy. Každé právo má minimálně dvě strany: tu, která má právo, a tu, která má povinnost. Práva a povinnosti jdou ruku v ruce. Je to tentýž vztah popsaný ze dvou různých stran.

Jaká je povaha tohoto vztahu? S tím nám může pomoci Judith Jarvis Thomsonová, jedna z mých nejoblíbenějších filozofek všech dob. Thomsonová byla odbornicí na etiku. Měla talent na vytváření myšlenkových experimentů, krátkých příběhů, které filozofové používají k testování hypotéz. Několik jejích příběhů si budeme vyprávět za chvilku. Thomsonová se však proslavila také svou teorií práv.

Když máte právo, je podle Thomsonové vztah mezi vámi a osobou, která má odpovídající povinnost, složitý. Tento vztah má mnoho aspektů, jmenujme zde jen některé z nich: Pokud vám dlužím tisíc dolarů a mám je vrátit příští úterý, měl bych vás varovat, budu-li mít pocit, že vám je vrátit nedokážu. Pokud přijde smluvený čas a já peníze nevrátím, měl bych se vám omluvit a snažit se to nějak vynahradit. Ale především: ceteris paribus, měl bych vám v úterý těch tisíc dolarů dát.

Co mám na mysli tím, když říkám „ceteris paribus“? To je filozofická fráze, která znamená „pokud se nic nestane“ a má vystihnout skutečnost, že se občas něco stane. V úterý vám mám vrátit tisíc dolarů. Úterý je tady, jenže se ukázalo, že ty peníze potřebuju na zaplacení nájmu, jinak se moje rodina ocitne na ulici. Měl bych vám ty peníze vrátit? Možná ano. Možná byste trpěli ještě víc než já, kdybych vám je nevrátil. Ale pokud vám nic závažného nehrozí, měl bych raději zaplatit nájem, omluvit se, že jsem nedokázal peníze vrátit, a snažit se vám to vynahradit, jakmile budu moct.

Jedna z nejpalčivějších otázek filozofie morálky zní: Kolik se toho musí stát, aby to bylo důležitější než právo? Jedna odpověď zní: moc ne. Možná bychom měli práva lidí ignorovat pokaždé, když by to bylo výhodnější než je respektovat. Z tohoto úhlu pohledu mi můžete dát klidně pěstí, pokud by dobro z toho plynoucí převážilo nad zlem.

Některým lidem to přijde rozumné. Ale všimněte si, že práva se tím stávají irelevantní. Místo abychom se zabývali tím, kdo má jaká práva, mohli bychom se prostě zeptat: Byly by důsledky vašeho jednání, o němž přemýšlíte, dobré, nebo špatné? Pokud dobré, tak šup do toho. Pokud špatné, tak rychle pryč. Práva nijak neovlivní to, co byste měli udělat.

Tento názor má i své jméno. Říká se mu konsekvencialismus, protože spočívá v tom, že morální status činu je závislý na jeho důsledcích. Nejznámější verzí konsekvencialismu je utilitarismus, podle nějž bychom se měli snažit maximalizovat blahobyt neboli užitek, jak se někdy říká. Co to je? Existuje mnoho různých způsobů, jak jej chápat. Podle jednoho z nich je to rovnováha mezi potěšením a bolestí ve vesmíru. Pokud se budete ptát, jestli mi máte dát pěstí do obličeje, utilitarista (určitého typu) by vás nabádal, abyste nejdřív posoudili, zda by potěšení, které by lidstvo v důsledku mého zranění zažilo, převážilo nad bolestí, kterou by rána způsobila. Práva by do této rovnice vůbec nevstupovala.

Ronaldu Dworkinovi se takový způsob uvažování o morálce nelíbil. Napsal dokonce knihu s názvem Když se práva berou vážně, v níž tvrdí, že bychom měli, ehm, brát práva vážně. (Dworkin byl filozofem práva – pravděpodobně nejvlivnějším za posledních několik desetiletí. Moje práce v oblasti filozofie je v jistém smyslu jeho pokračováním.) Dworkin si pro ilustraci relevance práv vypůjčil koncept z karetních her, jako je například bridž. V morální debatě podle něj práva trumfnou obavy o blahobyt.

Abychom pochopili, co tím Dworkin myslel, podívejme se na následující příběh, kterému se běžně říká Transplantace: Pracujete v nemocnici a máte vážně špatný den. Sedí tam pět pacientů, kteří zoufale potřebují transplantaci. Každý z nich potřebuje jiný orgán. Všech pět zemře, pokud ten orgán, který potřebují, okamžitě nedostanou. A v tu chvíli vejde na pohotovost muž. Má zlomenou ruku. Není to život ohrožující stav, ale i tak vás to napadne: když ho zabijete, budete moct použít jeho orgány a těch dalších pět lidí zachránit. Zeptáte se ho, jestli by mu to vadilo, a on řekne, že ano, a to hodně.

Měli byste to udělat tak jako tak? Pravděpodobně by se zvýšil všeobecný blahobyt, kdyby přišel o život jen jeden člověk, a ne pět.5 Jenže co s tím? Ten muž má právo na život. A jeho právo trumfne blahobyt ostatních pacientů.

Nebo snad ne? Ocitli jsme se tváří v tvář nejslavnější hádance současné filozofie. Říká se jí Tramvajové dilema.

Abychom si to dilema mohli předvést, potřebujeme jiné příběhy – příběhy Judith Jarvis Thomsonové. První z nich nazvala Přihlížející u výhybky. Zní takto: Po kolejích se řítí tramvaj. Blíží se k pěti dělníkům, kteří o kus dál opravují trať. Pokud bude tramvaj pokračovat v jízdě, všechny je zabije. Teď přichází dobrá zpráva: stojíte u výhybky, která může tramvaj odklonit na jinou kolej! A bohužel je tu i špatná zpráva: na té vedlejší koleji je dělník. Je jen jeden, ale pokud tramvaj odkloníte, určitě zemře.

Co byste udělali?

Většina lidí řekne, že by přehodili výhybku, aby tramvaj zabila jen jednoho člověka, a ne pět.

Ale počkat! Neřekli jsme si právě, že ten chlapík z Transplantace má právo na život, přestože by jeho zabití pomohlo zachránit pět lidí? Proč nemá stejné právo i ten osamělý dělník na kolejích?

Nedávno jsem mluvil o Tramvajovém dilematu se studenty. Sešli jsme se u mě doma, takže se mohli zúčastnit i naši kluci. Postavili si Přihlížejícího u výhybky z vláčků. A jak jsme probírali různé varianty příběhu, kluci model upravovali.

Jejich oblíbená verze je z jiného příběhu Judith Jarvis Thomsonové, který se jmenuje Tlusťoch. (Jo, já vím, že to není zrovna skvělý název, ale pro náš příběh je korpulentnost té postavy klíčová.) Příběh se odehrává takto: tramvaj se opět vymkne kontrole a řítí se po kolejích na pět dělníků. Tentokrát ale nejste nikde poblíž výhybky. Stojíte na mostě a celé to sledujete z výšky. Pak si všimnete, že hned vedle vás se o zábradlí mostu opírá objemný muž. Když do něj trochu strčíte, převáží se a přistane na kolejích. Jeho váha zastaví tramvaj a zachrání dělníky. Tramvaj ale zároveň tlusťocha zabije, pokud ho už předtím nezabije pád.

Co byste udělali? Strčili do muže, poslali ho na smrt a zachránili dělníky? Nebo nechali tramvaj rozdrtit pět lidí?

Většina lidí řekne, že by do tlusťocha nestrčila. Nechali by těch pět lidí zemřít.

Ale proč? Morální kalkul – nechat zemřít pět lidí, nebo raději zabít jednoho – je ve všech výše zmíněných případech stejný. V případě Přihlížejícího u výhybky si většina myslí, že je v pořádku zabít. V případě Tlusťocha a Transplantace si většina myslí, že ne.

Proč? V čem je rozdíl? A právě o tom je Tramvajové dilema.

Tramvajové dilema vyžaduje, abychom přehodnotili to, co jsme řekli o Transplantaci. Řekli jsme, že je špatné pacienta zabít, protože má právo na život. Jenže právo na život má i ten osamělý dělník na kolejích, a přesto většině lidí nevadí, že ho v Přihlížejícím u výhybky zabijí. Někdy se zdá, že právo na život není důležité, když jsou v sázce životy mnoha dalších lidí. Potřebujeme tedy nové vysvětlení, proč je nepřípustné zabíjet v Transplantaci a Tlusťochovi.

Doufáme, že najdeme nějaké právo, které je porušeno v Transplantaci a Tlusťochovi, ale v Přihlížejícím u výhybky ne.

Existuje vůbec takové právo? Možná ano. Někteří hledají inspiraci u Immanuela Kanta.

Kant žil v Německu v osmnáctém století. A je na krátkém seznamu nejvlivnějších filozofů všech dob, vedle jmen jako Platon či Aristoteles. Kant žil poměrně striktně. Říká se, že tak důsledně dodržoval svůj denní režim, že si podle jeho procházek mohli sousedé řídit hodinky.

Kant trval na tom, že s lidmi bychom neměli zacházet jako s pouhými prostředky k dosažení vlastních cílů. Místo toho bychom měli s lidmi jednat jako s lidmi. To znamená, že musíme uznávat a respektovat jejich lidství, tedy to, v čem se liší od obyčejných předmětů (které jsou naopak vhodné k použití jako prostředky k dosažení cílů). Čím se tedy lidé liší od předmětů? Lidé jsou schopní stanovit si cíle, uvažovat o tom, jaké by ty cíle měly být, vymyslet, jak se k nim přiblížit, a tak dále. Abychom se k lidem mohli chovat jako k lidem, musíme tyto lidské schopnosti respektovat.

Na tomto místě ale musím zmínit jednu důležitou věc. Kant si myslel, že někdy je v pořádku použít lidi jako prostředky k dosažení vlastních cílů. Když mě studentka požádá, abych jí napsal doporučení, používá mě jako prostředek k dosažení svého cíle. Doufá, že dopis, který jí napíšu, jí pomůže získat práci. Jenže ona mě pouze nepoužívá, na rozdíl třeba od počítače, z nějž potřebuje odeslat přihlášku. Tím, že mě požádá, abych to pro ni napsal, mě zapojuje jako člověka. Dává mi možnost rozhodnout se, zda přijmu její cíl za svůj. Počítač do toho nemá co mluvit, ale já ano.

Může nám Kant pomoci vyřešit Tramvajové dilema? Někteří lidé věří, že ano. Domnívají se, že rozhodující je zde právo člověka na to, aby s ním bylo zacházeno jako s člověkem, ne jako s pouhým prostředkem k dosažení cíle.

Pojďme se na naše příběhy podívat ještě jednou. Kdybyste v případě Transplantace zabili člověka se zlomenou rukou, zjevně byste mu toto jeho právo upřeli. Zeptali jste se ho, zda se obětuje pro ostatní, a on řekl, že ne. Pokud ho i přesto zabijete, zacházíte s ním jako s pytlem na orgány, nikoli jako s osobou, která má právo se sama rozhodovat.

Totéž platí i pro Tlusťocha. Pokud toho muže přehodíte přes zábradlí, jednáte s ním jako s předmětem, ne jako s člověkem. Jediné, na čem vám záleží, je jeho hmotnost, protože ta sama o sobě stačí k tomu, aby splnil svůj úkol.

A co Přihlížející u výhybky? Na první pohled to vypadá stejně špatně, protože od toho osamoceného dělníka na druhé koleji žádné svolení nedostanete. Na to není čas. Jenže vy ho nepoužíváte jako prostředek k dosažení cíle. Vůbec není součástí vašeho plánu. Kdyby tam nebyl, stejně byste tramvaj odklonili. Jeho smrt je jen nešťastným vedlejším produktem vašeho plánu zachránit pětici dělníků tím, že odkloníte tramvaj na jinou kolej. Kdyby se mu nějak podařilo uniknout, byli byste štěstím bez sebe.

Tím se tento případ poněkud liší od Tlusťocha a Transplantace, protože útěk objemného muže a muže se zlomeninou by vaše plány zhatil. Zdá se, že jsme možná, ale jen možná, našli řešení Tramvajového dilematu.

A možná taky ne. Thomsonová samozřejmě Kanta znala. A o řešení, které jsme právě vypracovali, přemýšlela. Ale odmítla ho.

Proč? Thomsonová vyprávěla ještě jiný příběh.

Tenhle příběh se jmenuje Smyčka. A je stejný jako Přihlížející u výhybky, jenže tentokrát je v něm háček, nebo spíš smyčka. Tramvaj míří na pět dělníků. Přehodíte-li výhybku, odkloníte ji na jiný úsek trati, kde je pouze jeden dělník. Jenže tenhle jiný úsek se stočí zpět a napojí se na ten první. Pokud by tam ten osamělý dělník nebyl, tramvaj by obkroužila smyčku a srazila by pětici z druhé strany. A jak už to tak bývá, ten osamocený dělník je dost statný na to, aby tramvaj zastavil, ale srážka ho zabije.

Je přípustné tramvaj v případě Smyčky odklonit? Všimněte si, že tentokrát s tímto dělníkem zacházíte jako s prostředkem k dosažení cíle. Kdyby tam nebyl (řekněme, kdyby nějak před tramvají utekl), váš plán na záchranu pětice by selhal. Opět potřebujete jeho hmotnost, abyste tramvaj zastavili, jinak zemře pět dělníků. V tom se Smyčka hodně podobá Tlusťochovi.

A přesto Thomsonové připadalo, že ve Smyčce je přípustné výhybku přehodit. Nechápala, jak může přidání kousku kolejí za dělníka něco z morálního hlediska změnit. Podle ní byla Smyčka stejná jako Přihlížející u výhybky. A úsek kolejí navíc irelevantní. Vždyť tramvaj na ten úsek dokonce ani nedojede!

Pokud má Thomsonová pravdu, pak kantovské řešení opírající se o právo člověka na to, aby s ním bylo zacházeno jako s člověkem, nikoliv pouze jako s prostředkem k dosažení cíle, nám s Tramvajovým dilematem nepomůže.

Někteří filozofové se domnívají, že Thomsonová má pravdu. Jedním z nich je Rex. Nedávno jsme se o Smyčce bavili.

„Přehodil bys tu výhybku?“ zeptal jsem se.

„Jo, je to jako v tom prvním případě,“ řekl. Tím myslel Přihlížejícího u výhybky. „Ty koleje jsou delší. Ale to na tom nic nemění.“

„Něco se přece změnilo,“ namítl jsem. Pak jsem mu vysvětlil, že když koleje tvoří smyčku, používáme dělníkovo tělo k zastavení tramvaje. „Tím pádem je to jako Tlusťoch.“

„No dobře, je to tak trochu jako Tlusťoch,“ připustil Rex. „Ale je to jiný.“

„V čem?“

Zaváhal. „Ty ho používáš, ale nepoužíváš.“

„Jak to myslíš?“

„On už na těch kolejích je. Tlusťocha tam musíš dostat. Musíš ho strčit. To je podle mě něco jinýho.“

Rex má pravdu. V tomhle je to jiné. A otázka zní: Je ten rozdíl důležitý? Někteří filozofové si myslí, že ano. V Transplantaci a Tlusťochovi byste se lidí, které byste zabili, museli fyzicky dotknout. A to je přinejmenším nepříjemné.