Copyright © Hana Hindráková, 2023

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Hindráková, 2023

Foto na přebalu © Eva Turnhöferová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2023

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7695-111-2

Luboši, tato knížka je pro tebe.

Moc mi chybíš
a už brzy se snad spolu vypravíme
do naší milované Keni.
I když bohužel jinak, než jsme plánovali.

Nikdy nezapomenu, rafiki yangu.

Prolog

Sklepení pod katedrálou Holy Ghost, Enugu, Nigérie

„Teď ani necekneš, rozumíš?“ obořil se na Aarin ohavný muž a potom jí zavázal oči černým šátkem.

Vnímala, že auto zastavilo.

„Jdeme!“ zahučel únosce. Neurvale ji vytáhl za loket z auta a vlekl kamsi dolů po schodech.

Měla strach. Strašlivý strach. Celá se třásla. Než ji unesli, neznala nic jiného než plechovou boudu v lagoském slumu Iwaya, kde bydlela se svou maminkou. Otce si nepamatovala a její matka o něm nikdy nemluvila. Aarin neměla odvahu se na něj zeptat. Jako by se bála, že by se dozvěděla něco špatného. Teď však myslela na maminku.

Odpoledne jako obvykle každý den po škole s ní prodávala košíky, které po večerech společně pletly. Byla to jejich obživa.

Zvládneš to tady chvilku? zeptala se jí maminka. Iris se mnou potřebuje něco důvěrného probrat.

Určitě, odpověděla a maminka odešla za sousedkou.

Do půl hodiny jsem zpátky, řekla, než se jí ztratila z dohledu.

Aarin si předsevzala, že bude aktivní a zkusí něco prodat, aby udělala mamince radost.

Všimla si, že uličkou pomalu projíždí osobní auto s neobvyklou barvou.

Třeba to bude zákazník, pomyslela si, ale potom se všechno seběhlo tak neuvěřitelně rychle, že nestihla ani volat o pomoc.

Z auta vyskočil podivný muž a než se Aarin vzpamatovala, vtáhl ji dovnitř a přitiskl jí pod nos hadr s uspávadlem. Usnula dřív, než se dostali ven ze slumu.

Při vzpomínce na maminku se rozesmutněla. Chudák maminka. Vůbec neví, co se stalo. Bude se na mě zlobit, že jsem nechala náš obchod bez dozoru? Co když někdo něco ukradl?

Aby se zbavila chmurných myšlenek, počítala schody. Jeden… Dva… Tři… Čtyři… Pět… Šest… Sedm… Osm… Devět… Deset… Jedenáct… Dvanáct… Třináct… Čtrnáct… Patnáct… Jak je to dál? Na další číslice si nedokázala vzpomenout. I s šátkem na očích vnímala, že se prostor kolem ní zmenšuje. Zřejmě mířili někam do podzemí. Když se nadechla, ucítila vlhkost prosycenou hnilobou.

Ozvalo se vrzání kovových dveří. Muž do ní strčil a ona upadla. Vzápětí jí strhnul šátek z očí.

Zamžourala do tmy. Podzemní místnost bez oken prosvětlovaly desítky dlouhých bílých svící. Všudypřítomná plíseň odporně páchla a kdesi vzadu odkapávala voda.

Když zvedla hlavu, udělalo se jí zle. Zdráhala se uvěřit, že se to skutečně děje. To přece nemůže být pravda. Je to sen… pouhý zlý sen…

Zadívala se do země, jako by chtěla zapomenout, co právě spatřila.

Znovu se podívala. Stále to tam bylo. Desítky rakví kolem ní. Jedna byla otevřená a lemovaly ji oválné lebky opic s bolestně vyceněnými zuby. Jako by zvířata zemřela v jakési strašlivé agónii. Světlo svíček jim dodávalo na děsivosti. Aarin ucítila dotek smrti, protože si uvědomila, že ji muž zavlekl zřejmě do márnice.

„Zvedni se,“ nařídil jí únosce.

Pokusila se splnit jeho příkaz, ale nohy ji vůbec neposlouchaly. Měla je jako z gumy.

„Koukej vstát!“ zařval muž do děsivého ticha a jeho hlas se nesl sklepením jako ozvěna.

Snažila se ovládnout své tělo. Zvládnu to. Maminka přece říkala, že vždycky musím být silná.

Nešlo to.

Muž ji vztekle táhl k otevřené rakvi a odíral jí holé nohy o kameny trčící z hliněné podlahy.

Najednou ucítila přítomnost kohosi dalšího. Zpoza rakve se vynořil chlápek s šišatou hlavou pokrytou dredy. Byl oblečený ve volné pruhované tunice a s naběleným obli- čejem připomínal zombie.

Aarin pocítila závan mrazivého strachu. Voodoo kněz… Na vlastní oči nikdy žádného neviděla, ale dost toho o nich slyšela. Strašlivé příběhy, jak tito čarodějové dokáží ovlivňovat životy svých obětí.

„Vlez dovnitř a lehni si,“ poručil hlubokým hlasem.

Ošila se a zůstala stát na místě.

Voodoo kněz netrpělivě zvýšil hlas. „Tak slyšela jsi?“

Když se jednou nohou ocitla v rakvi, měla pocit, jako kdyby překročila práh, odkud není návratu.

Pohlédla na oba muže, kteří ji hypnotizovali tvrdým pohledem.

Lehla si a ruce si položila na břicho, protože v rakvi bylo málo místa. Vnitřek byl vlhký a nepříjemně studil.

Vtom zaslechla tupou ránu. Tma. Zápach. Nedostatek kyslíku. Zachvátila ji panika. Nemohla se nadechnout. Trhavě oddechovala a cítila, jak jí zběsile buší srdce. Jako kdyby jí mělo každou chvíli vyskočit z hrudi. Aarin se udělalo zle. Motala se jí hlava, chtělo se jí zvracet, bylo jí ještě daleko hůř, než když onemocněla těžkou malárií.

Nahmatala dřevěné víko rakve, sevřela drobné dlaně v pěst a zabušila. „Prosím, pusťte mě ven, prosím, udělám všechno, co budete chtít,“ škemrala hlasem plným zou- falství.

Cítila každý úder svého splašeného srdce a brněly jí nohy. Umírám, určitě umírám. To je naprostý konec. Už nikdy neuvidím maminku.

Ubývaly jí síly. Tělo jako by nebylo vůbec její. Ztrácela naději. I energii. Ještě jedno zabušení a ruce jí klesly na hrudník. Sepjala je a v duchu si odříkávala poslední modlitbu.

Najednou se víko rakve otevřelo. Jako by Bůh vyslyšel její prosbu. Jenomže…

Únosce ji popadl za vlasy a vytáhl z rakve. Jeden pramen mu zůstal v ruce.

Voodoo knězi děsivě zasvítily oči. „Potřebuju tvou krev.“

Únosci se v rukou ve světle svíček zaleskla čepel dlouhého nože. Přiblížil se s ním k ní a přikázal: „Natáhni ruku.“

Těžce polkla. Potom bázlivě poslechla. Se zatajeným dechem sledovala, jak se nůž dotýká její kůže. „Auuu!“ zařvala zoufale, když ji únosce řízl. Pod otevřenou ránu umístil malou měděnou misku, do které nechal odkapávat krev.

Cítila se slabá. Jako kdyby měla každou chvíli omdlít. Nebyl to sen, ale děsivá skutečnost.

Když se miska z třetiny zaplnila, únosce Aarin zavázal ránu černým šátkem, který měla předtím na očích, a misku s krví podal voodoo knězi. Potom dovedl dívku do kruhu z bílých svící a zvířecích lebek.

„Nyní opakuj po mně,“ přikázal voodoo kněz.

Na znamení souhlasu mlčky přikývla.

„Přísahám na smrt své matky…“

„Přísa…“ Hlas jí selhal. Copak může přísahat na smrt své matky? To přece nejde.

„Přísahám na smrt své matky,“ zahřměl voodoo kněz netrpělivě.

„Přísahám na smrt své matky,“ zamumlala tiše a do očí se jí tlačily slzy.

„Že za žádných okolností nikdy nikomu neřeknu, že mám rodinu.“

„Že za žádných okolností nikdy nikomu neřeknu, že mám rodinu,“ nesl se sklepením její jemný hlas. Proč mám něco takového slibovat? Co to znamená? letělo jí zběsile hlavou.

„Pokud někdy někomu něco takového řeknu, má matka zemře a skončí v pekle,“ pokračoval voodoo kněz.

Cítila, jak se jí podlamují nohy a přála si, aby omdlela. Raději by ztratila kontakt s realitou, než aby slibovala něco takového.

„Koukej to zopakovat,“ sykl její únosce.

„Pokud někdy někomu něco takového řeknu, má matka zemře a skončí v pekle,“ pronesla Aarin a hlasitě se rozvzlykala.

Voodoo kněz jí podal misku s krví. „Na stvrzení slibu tohle teď vypij.“

Třesoucími se rty se dotkla chladného okraje měděné misky. Naklonila ji a v ústech ucítila hořkosladkou pachuť vlastní krve.

„Ještě jeden lok,“ nutil ji voodoo kněz. Potom si od ní misku vzal a přidal do ní pramen Aariných hustých vlasů, kus látky z jejích šatů a nehet z palce u nohy, který jí násilím bolestivě odlomil. Směs zamíchal kostí.

Aarin se úpěnlivě snažila nemyslet na to, že je nejspíš lidská.

Potom vše vložil do tmavě zeleného váčku a přitiskl si ho k hrudi. „Dokud budu mít u sebe tento váček, mám plnou kontrolu nad tvým životem,“ prohlásil a hrozivě se rozchechtal.

Měla pocit, že nyní ji už může potkat úplně všechno.

1. kapitola

Uprchlický tábor poblíž Maiduguri, Nigérie

Christiana Yakubu vystrčila hlavu z bambusového stanu a nastavila tvář horkým slunečním paprskům. Přestože už se připozdívalo, slunce stále hodně pálilo. Nechtělo se jí do horka, ale potřebovala vodu. Dala si na hlavu našedlý umělohmotný kanystr a vyrazila do oázy k prameni.

Obklopila ji okrově zbarvená poušť tečkovaná středně vysokými zederachy s uschlými korunami. Pod bosými chodidly cítila ostré kameny a horký písek, ale nevadilo jí to. Zvykla si. Tak jako na všechno. Na malý stan v uprchlickém táboře nedaleko Maiduguri, ve kterém bydlela s třemi dívkami podobného věku, na jídlo dvakrát denně v podobě fazolí a rýže. Někdy dokonce musela chodit žebrat do blízké vesnice. Jako by to ani nebyla ona, kdo před třemi lety úspěšně studoval na střední škole v Chiboku.

Poslední dobou žebrala stále častěji. Když se na žebrotu vypravila poprvé, připadalo jí to nesmírně ponižující. Postupem času si uvědomila, že jí prostě nic jiného nezbývá. Byla ráda, že vůbec žije. V táboře se každý den setkávala se smrtí. Umírali všichni. Děti, ženy i muži. Ale dětí bylo nejvíc. Kolikrát viděla ležet drobné dětské tělíčko ve zkroucené poloze a kolem poletovaly otravné mouchy. Někdy to způsobila malárie, jindy tuberkulóza nebo průjem. Zmařených životů jí bylo líto. Jenomže ona s tím nemohla nic dělat.

A to nebylo zdaleka vše. Často slýchávala děsivé příběhy o mladých ženách, které byly v táboře znásilněny nejen po setmění, když potřebovaly na toaletu, ale i během dne. Kolem chodili lidé a místo aby pomohli, odvraceli zrak. Nedovedla si představit, že by se to stalo i jí. A velmi se toho bála.

Když se vracela zpátky od pramene, oslovila ji macatá žena v dlouhých, kanárkově žlutých šatech, kterou znala z tábora jako tetu Eunice. „Christiano, co bys řekla na práci pokojské v Enugu? Za slušné peníze s bydlením i s jídlem.“

Přestože v jejich kultuře platilo, že čím víc si člověk dával na čas s odpovědí, tím byl váženější, nerozmýšlela se a vyhrkla: „Ano, určitě ano.“

V táboře ji vůbec nic nedrželo a nabídka práce zněla lákavě. „Kdy můžu začít?“ zajímala se nadšeně.

„Hned, jak společně dojedeme do Enugu,“ odpověděla teta Eunice.

„Půjdu si sbalit,“ usmála se Christiana, která byla po dlouhé době najednou plná energie.

„Nevadí ti, že je to tak narychlo?“ zeptala se teta Eunice a na čele se jí objevily drobné vrásky.

„Samozřejmě že ne,“ mávla rukou Christiana. „Jsem šťastná, že se odsud dostanu. Radši budu pracovat než žebrat. A tady o práci nezavadím.“

„Máš pravdu, situace v táboře je zoufalá,“ přitakala. „Zítra ráno dojdeme do Maiduguri a potom pojedeme do Abuji. Tam přespíme a další den budeme pokračovat do Enugu. Před osmou tě vyzvednu u stanu.“

„Budu připravená,“ slíbila a šťastně si uvědomila, že většinu vody, kterou si přinesla, už nebude potřebovat. Aspoň potěší spolubydlící ze stanu, když jim tam vodu nechá. Vše se seběhlo tak rychle, že se nad zvláštní naléhavou nabídkou práce nestihla ani pořádně zamyslet.

Hotel Palm Paradise, poblíž Paje, ostrov Zanzibar, Tanzanie

Izabela Steiner seděla na zemi v koupelně na chladných béžových dlaždičkách a se zatajeným dechem čekala na výsledek těhotenského testu. Stejně jako poslední dva roky.

Jednou to musí vyjít. Nedovedu si představit, že bych neměla děti. Mám přece nejvyšší čas. Moje biologické hodiny už bijí na poplach.

Přestože muž, o kterém dlouho jenom snila, se stal jejím manželem, nebyla šťastná. Nenaplňovalo ji ani to, že po dovolené na Zanzibaru se natrvalo stěhovali do Keni, kterou považovala za svůj domov a kde strávila mnoho krásných let prací zahraniční reportérky pro soukromou českou televizní stanici N1. Izabela teď myslela jenom na dítě. Bez něj nic dalšího nedávalo smysl.

Samozřejmě věděla, že nejlepší je udělat si test hned ráno. Jenomže ten den vstávali brzy a pospíchali na celodenní výlet na modré safari, kde na místní tradiční plachetnici dhow pluli do nádherné zátoky Menai. Cestou dokonce spatřili i několik delfínů, opalovali se na plážích s bílým pískem, potápěli se ke korálovým útesům, které hrály všemi barvami, ochutnávali lahůdky v podobě ryb a mořských plodů. Aby Izabela Daniela nezklamala, předstírala nadšení. Jediné, na co však celý den myslela, bylo, jak si navečer udělá těhotenský test.

Zbývala minuta, zatraceně dlouhá minuta, a na testu se zatím objevil jeden proužek. Pouhý jeden proužek. To ještě nic neznamená, uklidňovala se v duchu. Druhý proužek se může objevit až na poslední chvíli.

Dva roky, které strávili v Čechách, nedělali nic jiného, než se snažili o dítě. Když to po roce stále nevycházelo, objednali se k lékařům.

Daniel byl nejdříve proti, ale když viděl, jak na tom Izabele záleží, tak nakonec souhlasil. Přestože věděla, že už z toho musí být zoufalý a že tím ohrožuje jejich manželství, nedokázala si pomoct. Ani si nepamatovala, kdy se naposledy spontánně pomilovali.

V plodné dny si oblékala Danielovo oblíbené červené krajkové spodní prádlo a potom dlouho ležela pod peřinou s pevně semknutýma nohama. Dělala to nenápadně, aby si toho manžel nevšiml. Když náhodou odešel do vedlejší místnosti, tak nohy pro jistotu ještě zvedla a opřela si je o čelo postele. Pro dítě už měla dokonce vymyšlené i jméno. Kluk by se jmenoval Daniel po manželovi a pro holčičku vybrala krásné masajské jméno Nailatei.

Všechna lékařská vyšetření dopadla na výbornou. Jak na její, tak na Danielově straně. Nechte tomu volný průběh, radili jim lékaři. Nemyslete na to, nestresujte se, dopřejte si dovolenou, dejte si večer na terase sklenku vína a ono to přijde.

Izabela se podívala z okna koupelny na paletu zářivých tyrkysových odstínů Indického oceánu. Kde jinde by měla otěhotnět než tady. Na krásném exotickém ostrově prožívali už druhý měsíc odložené líbánky, ale ani tady se jí nepodařilo se uvolnit. A brzy je čekala subsaharská Keňa.

Pět, čtyři, tři, dva, jedna. Poslední vteřiny zbývající do vyhodnocení těhotenského testu uběhly. Bála se na něj podívat, protože nechtěla zažívat další zklamání. Co by dala za to, kdyby si mohla hladit rostoucí bříško a sledovat, jak se jí na něm vyboulí ručička nebo nožička, toužila cítit pohyby miminka. I těhotenské nevolnosti by jistě snášela s úsměvem díky představě, že za několik měsíců bude chovat v náručí maličké voňavé miminko.

Věděla, že by se na to neměla tolik upínat. Spíš než odborníka na reprodukci bys potřebovala psychologa, řekl jí jednou ze vzteku Daniel, a přestože ji to rozzlobilo, dala mu v duchu za pravdu. Svému milovanému Danielovi. Trenérovi společenského tance, po kterém šílely všechny tanečnice z klubu a ani ona nebyla výjimkou.

Otevřela oči a podívala se na výsledek testu. Jeden proužek. Nic víc. Zklamaně přivřela oční víčka a tiše vzlykla. Dala si dlaň před ústa, aby ji z obývacího pokoje neslyšel Daniel. Slíbila mu, že to během dovolené nebude řešit, a tak si dělala testy tajně. Smutek a zoufalství se rozpínaly jejím tělem jako nevyléčitelná rakovina.

Nakonec se rozhodla, že si půjde zaplavat. Rozhýbe to. Vyburcuje endorfiny, které jí pokaždé zlepšily náladu. Převlékla se do zelených bikin, navrch si přehodila modrošedou tuniku s nápisem Hakuna matata a v letu jenom houkla na Daniela, že jde na pláž. Nechtěla, aby si všiml jejích uplakaných očí.

„Nemám jít s tebou?“ zeptal se a ukázal na slunce klesající za obzor. „Za chvíli se setmí.“

„Jen si rychle zaplavu a zase se vrátím,“ zamumlala ode dveří.

„Dobře, já se zatím osprchuju a připravím se na večeři,“ řekl Daniel, vstal z gauče a odešel do koupelny.

Od oceánu vanul příjemný vánek, který voněl po soli. Pláž zela prázdnotou a zapadající slunce barvilo třpytivé hřebínky vln do oranžových odstínů. Kdesi daleko na obzoru se rýsovala šedá silueta plachetnice dhow.

Izabela si svlékla tuniku, odložila ji na chladnoucí písek a vydala se vstříc vlnám. Když ucítila, jak jí kotníky omývá vlahá voda, zastavila se a chvíli jenom zhluboka dýchala. Udělala několik dalších kroků a vnímala každou vlnu, která přes ní prošla. Cítila sílu obrovského oceánu.

Ponořila se do vody a pomalu plavala vstříc zapadajícímu slunci. Oranžová se změnila na červenou připomínající valící se lávu. Sluneční kotouč byl velmi nízko nad hladinou. Soustředila se na každé tempo, každý nádech. Vnímala, jak její paže a nohy odhrnují vodu, aby se posunula o kousek dál. Už dlouhou dobu si nebyla schopná vychutnat přítomný okamžik tak jako nyní. Měla pocit, jako by všechny myšlenky nechala na břehu nedaleko vody a pohltil je příliv.

Připadala si volná. Nespoutaná. Mohla bez problémů dýchat. Nic ji nesvíralo a netrápilo.

Slunce mezitím zapadlo a usínající nebe změnilo barvu oceánu nejprve na mléčně modrou a poté na šedou.

Asi bych se měla vrátit, napadlo Izabelu, když se na obloze objevila první hvězda. Otočila se a plavala zpátky. Po chvíli ji však zamrazilo. Něco bylo totiž zatraceně špatně.

Daniel Steiner vypnul vodu a vyšel ze sprchového koutu. Po chladné sprše si připadal jako znovuzrozený. Světlé vlasy si sčesal dozadu a upravil trochou gelu. Letmým pohledem z okna si všiml, že se rychle stmívá.

V kolik hodin odešla plavat? pátral v paměti. Jak dlouho je pryč? Hodinu?

„Noro… Izabelo,“ opravil se rychle, „už jsi zpátky?“ zavolal, přestože si byl téměř jistý, že v jejich bungalovu není. Kdyby se vrátila, slyšel by ji přicházet.

Oblékl si plátěné béžové kalhoty a volné modré triko a vydal se na pláž. Třeba už tam vůbec nebude. Možná se zastavila v hotelovém obchodě nebo se u stánků zapovídala s Masaji. Daniel moc dobře věděl, jak ráda mluví svahilsky. Izabela tu řeč milovala.

Došel na pláž a rozhlédl se. Když spatřil na písku pohozenou modrošedou tuniku, uvědomil si, že je zle.

Uprchlický tábor poblíž Maiduguri, Nigérie

Christiana si sbalila všechny věci do malé tašky přes rameno a navrch si dala plyšového tygříka Bi. Potom si lehla na matraci v rohu bambusového stanu. Čekala ji poslední noc v uprchlickém táboře. Konečně. Byla šťastná, že se jí splnilo největší přání. Opustí toto místo plné nebezpečí, zoufalství a smrti. Bude mít práci i lepší bydlení a začne vydělávat. Bude mít peníze na jídlo a nebude muset živořit hlady nebo chodit po žebrotě. Další den pro ni začne úplně nový život.

Než se jí podařilo usnout, dvě hodiny se převalovala. Potom se znovu objevila noční můra, která jí přede dvěma lety obrátila klidný život vzhůru nohama.

Tehdy spala se dvěma malými sestřičkami Bellou a Jane v pokoji v rodném domku nedaleko města Chibok. Vtom ji cosi probudilo. Nevěděla, co se děje. Zvenku se ozývaly silné rány doprovázené podivnými záblesky.

Do pokoje vběhla jejich maminka Mariamu. Holky, vstávejte, šeptala naléhavě.

Ani jedné z dívek se nechtělo z postele.

Rychle, zvýšila maminka hlas.

Zvenku zaslechly střelbu.

Christianě se roztřásla kolena. Bella s Jane se rozplakaly.

Pssst, okřikla je maminka a vzápětí tiše dodala zdánlivě pevným hlasem: Chrisí, vezmi je za ruce a pojďte za mnou.

Christianu ale neošálila. Poznala, že maminka má velký strach. A kde je táta? zeptala se, ale její otázka zůstala bez odpovědi.

Společně vyběhly z domku na okraji vesnice. Christiana s hrůzou zjistila, že některé domy hoří.

Přidejte, popoháněla je maminka a vlekla je kamsi do temné pouště.

Já už nemůžu, vzlykla čtyřletá Bella a trucovitě dodala: Nedojdu dál, bolí mě nohy. Chci zpátky do postýlky.

Ve stejný moment, kdy se ozval řev motoru a mužské hlasy, dala maminka Belle pevně dlaň na ústa. Musíte být všechny potichu, sykla a rozhlížela se kolem, jako by zvažovala, co udělá.

Najednou je oslepila světla automobilu.

Utíkejte, vykřikla maminka a sama se dala do zběsilého běhu.

Christiana měla pocit, jako by se jí to všechno zdálo. Prudké světlo, jak na ně muži namířili svítilnu, následované vzteklým řevem: Stůjte!

Holky utíkaly dál za maminkou.

Vtom zaslechly zvuk automatické zbraně. Christiana viděla, jak se maminka chytla za hrudník a s výkřikem se zhroutila k zemi. Po ní Bella. A Jane. Christianu přestalo poslouchat tělo a cítila, jak se země pod ní hýbe. Potom omdlela.

Poblíž Paje, ostrov Zanzibar, Tanzanie

Izabela plavala čím dál rychleji. Jedno tempo střídalo druhé. Písečný břeh, na který se již snesla tma, se však nepřibližoval. Zdálo se jí, že se spíš vzdaloval. Pokusila se ještě zrychlit, ale přemáhala ji únava. Jak dlouho plave? Hodinu? Dvě? Když plavala směrem na otevřený oceán, nevnímala čas. Teď jí docházel.

Voda se ochlazovala, a přestože se Izabela hýbala, začala jí být zima. Jak je možné, že tam ještě nejsem, když plavu tak rychle? přemítala a snažila se nevnímat sílící tíhu v rukou i v nohou. Doufala, že k tomu ještě nedostane křeč. Cítila, jak ji temná hladina oceánu pohlcuje. Jak dlouho to ještě vydrží?

Najednou jí to došlo. Je to proud. A unáší ji na otevřený oceán. V ten moment se jí úzkost jako nebezpečný had omotala kolem celého těla. Chtěla se nadechnout, ale nešlo to. Nepanikař. Hlavně nepanikař! domlouvala sama sobě, ale panika sílila.

Na plavání neměla energii. Stejně by to bylo zbytečné a jen by se ještě víc vysilovala. Pomalu šlapala vodu. Bylo důležité, aby se trochu hýbala a udržela se nad hladinou. Neměla nic, čím by na sebe upozornila. Třeba si někdo všimne mé tuniky na pláži, zadoufala a vzápětí si ironicky pomyslela, že ji spíš někdo ukradne. A co Daniel? Hledá mě? Nebo si užívá, že je sám a že ho neotravuju řečmi o dítěti?

Někdy měla pocit, že by mu bylo lépe bez ní a bez jejího neustálého hlídání plodných a neplodných dní. Ani jí takový život nevyhovoval, ale prostě si nemohla pomoct. Touha po dítěti byla silnější.

Jenomže k čemu to všechno bylo? Stejně tady dneska umře, aniž by se kdy stala matkou. Nikdy nepozná, jaké to je držet v náručí čerstvě narozené miminko. Její miminko. Po mokrých tvářích jí začaly stékat slzy.

Já už nemůžu, chtělo se jí křičet, ale oceán by její hlas stejně přehlušil. Byla příliš daleko od břehu, než aby ji někdo mohl slyšet. Kdybych věděla, že jsem Daniela viděla naposledy v životě, aspoň bych ho objala, než jsem šla plavat, posteskla si Izabela v duchu. To ji mrzelo ze všeho nejvíc – že se s ním nerozloučila, že ho ani nepolíbila.

„Danieli, promiň,“ šeptala tiše do zvedajícího se větru.

Tělo ji přestávalo poslouchat. Sůl měla úplně všude. Rty měla vysušené žízní, přestože kolem ní bylo tolik vody. Neměla sílu dál bojovat. Odevzdaně si lehla na hladinu a nechala vše plynout. Tělo se jí roztřáslo zimou. Tušila, že za chvíli ztratí vědomí.

Sbohem, Danieli, loučila se s ním v myšlenkách, slova už vyslovit nedokázala.

Když se chystala zavřít oči, oslnilo ji jasné světlo a přes vlny se k ní nesl zvuk motoru. Když chtěla zvednout ruce, aby zamávala, tělo s ní nespolupracovalo. No tak, dělej, mluvila sama k sobě. Ty se přece nevzdáváš. Ocitla ses už v horších situacích, dodávala si odvahy a hlavou jí prolétla vzpomínka na ohrožení ebolou, když se vracela z Guiney, kde tehdy propukla epidemie smrtící nemoci. Naštěstí měla jenom horečku dengue, ale hodiny čekání na výsledky se jí zdály nekonečné. Dokonce přežila i pád z mostu ve dvousetkilometrové rychlosti. Tak přece ji teď nezabije nějaký zpětný proud.

Konečně se jí podařilo zvednout ruce.

„Tady! Tady jsem!“ vykřikla a překvapilo ji, že jí z úst vyšel vůbec nějaký zvuk.

Světla se však vzdalovala.

Tak to je úplný konec, prolétlo Izabele hlavou, protože jí bylo jasné, že do rána nevydrží.

Uprchlický tábor poblíž Maiduguri, Nigérie

Christiana se prudce posadila na matraci a cítila, jak jí těsně pod kůží na zápěstí pulsuje žíla. V krku měla tak sucho, že stěží dokázala polknout a celá se třásla. Nikdy to neskončí, povzdechla si a otřela si dlaní pot z čela. Vzpomínky na dobu přede dvěma lety ji úplně pohltily.

Když tehdy teroristická organizace Boko Haram povraždila celou její rodinu, Christianin život skončil. Ona přežila jenom díky tomu, že omdlela a teroristé si mylně mysleli, že ji stejně jako její matku a mladší sestry zasáhla sprška kulek z automatických zbraní.

Když se při východu slunce probrala, zdálo se jí, že to snad ani není pravda. Její mozek tomu odmítal uvěřit. Periferně spatřila mrtvou Jane. S doširoka rozevřenýma očima a bolestným šklebem v dětském obličeji. S rukama a nohama zkroucenýma v nepřirozené poloze. Maminku s nejmladší Bellou v objetí v tratolišti krve. Maminka ji tiskla k sobě, jako by se ji snažila ochránit.

Christiana tupě zírala na ten podivný výjev a necítila vůbec nic. Byla klidná. Naprosto klidná. Jako kdyby byla prázdná schránka bez citů, bez emocí a bez duše. V transu se nejdříve posadila a poté postavila. Mechanicky kladla jednu nohu před druhou a kráčela směrem k jejich domku, ze kterého zbyla jenom ohořelá ruina. Z pokoje, kde ještě před několika hodinami spala s mladšími sestrami, nezbylo téměř nic.

Náhle měla pocit, jako kdyby jejím tělem projel blesk. Táta? Kde je táta? Vzpomněla si, jak se na něj ptala v noci maminky, ale ta ji odbyla. To rozhodně nevěstilo nic dobrého. Pozorně se rozhlížela kolem a vtom to spatřila. Sice zdálky, ale bylo jí úplně jasné, o co jde. Žaludek jí udělal přemet a Christiana ucítila hořkou pachuť žaludečních šťáv. Zvracela. Dávila se. Jako by to chtěla ze sebe všechno dostat. Osvobodit se od toho. Vrátit se zpátky o pár hodin, kdy všechno bylo ještě v úplném pořádku.

Potom si všimla, že vedle ní leží Bellin plyšový levhart, kterému sestřička láskyplně říkala Bi. Kamkoliv šla, tak Bi musel jít s ní. Nikdy ho neopouštěla. Christiana si uvědomila, že ho Bella asi ztratila, když v noci ve spěchu utíkaly z domku. Zvedla ho z prašné země a přitiskla si ho na prsa tak pevně, jako kdyby ho chtěla rozmačkat. Byl to jediné, co jí po celé rodině zbylo. V ten moment se přes ochrannou zeď transu prodraly první emoce.

Klesla k zemi, přitáhla si kolena k tělu a objala je pažemi. Mezi stehny a břichem stále svírala Bellinu plyšovou hračku. Nepřítomně hleděla před sebe a po tvářích jí stékaly slzy. Nenašla dostatek odvahy, aby se na tatínka došla podívat. Stačilo jí, co viděla z dálky. Bylo zřejmé, že řádění teroristů nepřežil.

Vtom zaslechla další výstřely a rozeběhla se pryč. Do vesnice už se nikdy nevrátila.

„Přítomnost, myslím na přítomnost,“ opakovala si stále dokola jako mantru. Mnohokrát jí to pomohlo, aby se nepomátla. „Vždyť je všechno na dobré cestě. Ráno odsud odjedu. Budu pracovat. Koupím si jídlo a nebudu už žebrat,“ šeptala si sama pro sebe, aby nevzbudila další dívky ve stanu, a pomalu se uklidňovala.

Poblíž Paje, ostrov Zanzibar, Tanzanie

„Počkejte ještě,“ snažil se Daniel přesvědčit rybáře s motorovým člunem, který mu pomáhal hledat Izabelu.

„Copak nevidíte, že to nemá smysl?“ protáhl otráveně Tanzanec a chystal se vrátit ke břehu.

„Vím, že tu někde je. Jinak by na pláži nezůstala její tunika,“ přesvědčoval ho Daniel.

„Počkejte do rána. Třeba vůbec není ve vodě. Možná se zakoukala do nějakého Masaje, jak se to tady turistkám často stává,“ uchechtl se.

„Pomůže víc peněz?“ zeptal se Daniel zpříma a Tanzanec přikývl.

Je to tady stejné jako v Keni, pomyslel si Daniel, zatímco dál svítil na černou hladinu a hledal Izabelu. Přestože jim to poslední dobou příliš neklapalo, nedovedl si představit, že by ji ztratil. Byla vším, co kdy od života chtěl, a věřil, že se jim manželskou krizi podaří překonat.

Cosi mu říkalo, aby změnili směr. Rozhodl se dát na svou intuici a požádal muže, aby loď otočil. Vzhledem k příslibu dalších peněz to beze slov udělal.

Najednou Daniel něco zahlédl. „Rychle! Tam je něco ve vodě!“ zakřičel.

„Máte pravdu,“ pokýval hlavou Tanzanec a zpomalil.

Daniel se nakláněl přes bok lodi a snažil se zjistit, co vidí. Cítil, jak mu vibruje snad každá buňka v těle. Izabela! To je Izabela!

„Rychle, pomozte mi,“ houkl na muže a společně ji vytáhli z vody.

Izabela se strašlivě rozkašlala.

„To bude dobré, miláčku,“ konejšil ji Daniel.

Tep měla slabší, ale stále hmatatelný.

„Kde je tady nejbližší nemocnice?“ zjišťoval Daniel.

„Asi deset kilometrů po pobřeží,“ odpověděl mu Tanzanec.

„Deset kilometrů?“ vyděsil se. „Tolik?“

Přikývl.

„Izzy, zlatíčko, musíš vydržet,“ mluvil na ni a s hrůzou sledoval, jak mělce dýchá. Svlékl si košili a přehodil ji přes ni. „Tolik tě miluju,“ šeptal. Když jí znovu přiložil prst na zápěstí, aby zkontroloval tep, zaplavila ho čirá hrůza.

Cesta do Maiduguri, Nigérie

Christiana potichu vylezla z bambusového stanu, aby nevzbudila spící dívky. Začínal jí nový život. Neustále se rozhlížela kolem, jestli už uvidí tetu Eunice a nervózně si uhlazovala neexistující záhyby na dlouhých béžových šatech. Na hlavě měla lehounký hnědo-modrý šátek, který ji chránil před ostrými slunečními paprsky.

„Good morning, dobré ráno,“ ozvalo se jí za zády v nigerijské angličtině. Teta Eunice nasoukaná do tyrkysovo-šedých šatů s geometrickým vzorem se na ni zářivě usmívala. Na hlavě měla uvázaný turban z černého šátku a na uších se jí pohupovaly obrovské kruhové náušnice. „Připravená vyrazit?“

Christiana horlivě pokývala hlavou.

„Tak jdeme,“ prohlásila teta Eunice a společně se vydaly k hlavní bráně.

Jakmile se vzdálily od tábora a ocitly se ve vyprahlé pouštní krajině, Christiana měla pocit, jako kdyby jí narostla křídla. Uprchlický tábor pro ni na jednu stranu znamenal ochranu, ale na druhou stranu vězení. Když si uvědomila, že ho opustila úplně navždy, chtělo se jí zpívat. A to se jí nestalo dlouho. Naposledy s radostí zpívala na mši v kostele, kde byla ještě s rodiči a s mladšími sestrami. Od té doby k tomu nenašla žádný důvod.

Překvapilo ji, jak teta Eunice dokázala jít rychle. Tuky na těle, které zvýrazňovaly upnuté šaty, se jí třásly, ale nezadýchávala se. Aby jí Christiana stačila, střídala chůzi s během. Když se víc nadechla, ucítila ve vzduchu prach a drobná zrnka písku. Věděla, že jako každý listopad se blíží období harmattanu, suchého, horkého a prašného větru vanoucího ze Sahary, kdy ranní teploty klesají velmi nízko a vzduch je tak prašný, že se ztěžka dýchá.

Konečně spatřila ceduli „Welcome to Maiduguri, Vítejte v Maiduguri“. Když si ji pozorněji prohlédla, všimla si, že je skrz naskrz provrtaná od střelby. Raději přidala do kroku, aby dohnala tetu Eunice. Větrem ošlehanou pouštní krajinu vystřídala lidská obydlí lemovaná košatými stromy. Provoz na asfaltové silnici houstl. S troubením kolem nich projížděla auta i žluté zastřešené tříkolky keke.

„Už to není daleko,“ otočila se k ní teta Eunice, když míjely místní trh se slunečníky s barvami vybledlými od slunce.

Trhovci teprve vykládali zboží a připravovali se na prodej ovoce, zeleniny, ryb, košíků, pneumatik, šátků, šatů či plastových kbelíků. Vzduchem se linula sladká vůně tropického ovoce mísící se s pachem nemytých těl a zápachem z výfukových plynů všudypřítomných aut a mini dodávek.

Opustily hlavní asfaltovou silnici a vydaly se po prašné kamenité cestě do útrob trhu. Christiana doufala, že teta Eunice ví, co dělá. O tomto městě, a zejména o místním trhu slýchala léta různé historky, které by rozhodně nechtěla zažít.

„Neboj se, je to bezpečná zkratka,“ uklidňovala ji teta Eunice, jako by vytušila její obavy.

Christiana se držela hned za ní, aby se jí průvodkyně neztratila v davu nepřátelsky vyhlížejících lidí. V tomto městě, které bylo považováno za jedno z nejnebezpečnějších míst v Nigérii, neměli lidé důvody k úsměvům. Žili v ne- ustálém strachu z teroristické organizace Boko Haram.

Ze silnice k nim doléhalo zběsilé troubení aut, které přehlušovala agresivní hudba vyhrávající od jednoho ze slunečníků.

„Pozor, pusťte mě,“ ozvalo se Christianě naléhavě za zády.

Pootočila hlavu a přes levé rameno spatřila hubeného mladíka v indigově modrém tričku a džínových kraťasech, jak nese na hlavě pytel větší, než byl on sám. Lehce ustoupila stranou.

„Holko, kam koukáš?“ strčila do ní tlustá žena v křiklavě oranžových šatech.

Zmateně těkala očima na všechny strany. Se zmenšujícím se prostorem kolem ní se jí zmocňovala panika. Když v chumlu lidí zahlédla kohosi v khaki oblečení, nemohla se najednou vůbec nadechnout. Prosím, ne. Znovu už ne, modlila se v duchu, zatímco se muž ve vojenském přibližoval.

Poblíž Paje, ostrov Zanzibar, Tanzanie

Izabelin tep rychle slábl a chvílemi ztrácela vědomí.

Vzápětí Tanzanec zastavil s motorovým člunem u dřevěného mola.

Daniel vyskočil z lodě, vzal Izabelu do náruče a běžel chytit taxi. Srdce mu bušilo až v hlavě tak prudce, jako by chtělo pracovat i za Izabelu. Tělem mu proudil adrenalin. Izabela byla to jediné, co mu zůstalo. Nechtěl o ni přijít. Nemohl. Nesměl. Právě kvůli ní úplně změnil život a po dlouhé době měl pocit, že zase konečně volně dýchá. Rozvedl se s manželkou Janou, která mu neustálým sekýrováním a chorobným žárlením pořádně znepříjemňovala život. A začal znovu tančit. To kvůli Janě nemohl, protože nesnesla, když se dostal do bližšího kontaktu s jakoukoliv jinou ženou. Jana mu nedovolila ani trénovat a on se tance pro klid v manželství raději vzdal.

Potom potkal Izabelu, která byla ztělesněním všeho, po čem vždycky toužil. Byla tolerantní, milovala svoji práci, takže na něm až tak nelpěla, ráda tančila a hlavně… stejně jako on zbožňovala Afriku. Celé ty roky manželství s Janou do Afriky utíkal. Cesta na černý kontinent pro něj byla vysvobozením, možností se pořádně nadechnout. Protože sám měl v Praze veterinární kliniku, věnoval se v Keni projektům pro organizaci Veterináři bez hranic. Před cestou na Zanzibar a do Keni svou kliniku Spokojený mazlíček prodal. V Čechách už ho nedrželo vůbec nic. Ani jeho již čerstvě dospělý syn Petr, který s ním stejně nemluvil, protože se nechal přesvědčit od Jany, že všechno je Da- nielova chyba. Jenomže stejně jako na vztah, tak i na rozvod jsou vždycky dva. Daniel věřil, že Petr to časem pochopí.

Kdyby teď o Izabelu přišel, byl by naprosto ztracený.

„Odvezte nás na pohotovost,“ houkl Daniel na nejbližšího taxikáře postávajícího u bílého auta se žlutým označením taxi a nadiktoval mu název nemocnice, kterou mu doporučil Tanzanec s motorovým člunem.

Řidič přikývl a vmžiku otevřel zadní dveře, aby Da- niel s Izabelou mohl nastoupit. Její hlavu si položil na klín a neustále jí kontroloval tep. Kdyby ho přestal cítit, byl připravený začít s okamžitou masáží srdce. Navenek působil statečně chlapsky, ale uvnitř ho jímala hrůza. Těžce polkl, aby přemohl narůstající strach. Nepomohlo to. Naklonil se dopředu k řidiči a vyhrkl: „Jak je to ještě daleko?“