Copyright © Jan Urban, 2023

Cover design © Tomáš Cikán, 2023

Copyright © Nakladatelství Práh, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-977-3

Věnování

Tato kniha se nemůže obejít bez věnování, a to přinejmenším dvojitého.

Je to má první detektivka (alespoň mám za to, že rysy tohoto žánru jsou uvnitř textu docela jasně patrné), takže než jsem se do ní pustil, bylo třeba podstoupit důkladné studium a rešerši, jak se takový žánr vlastně píše. Přečetl jsem jednu knihu od současného autora, který je ikonou tohoto žánru, a kupodivu mi to stačilo. Jako, dejme tomu, určitá šablona, jak detektivku psát.

Svůj příběh jsem v hlavě samozřejmě měl načrtnutý, ale zdaleka nebylo vyhráno. Bylo třeba zjistit spoustu dalších důležitých detailů, například jak probíhají práce a postupy soudního znalce či kriminalistického útvaru od nalezení oběti přes průběh vyšetřování a tak dál. Naštěstí jsem měl k ruce dva páry očí, které mě, dočasného literárního slepce, naváděly na správnou cestu. Vlastníkem prvního páru byla slovenská spisovatelka Lívia Hlavačková, jejíž zevrubné poznámky ohledně znaleckých posudků a práce koronera byly opravdu velkým přínosem pro příběh a vdechly mu takřka až hmatatelnou realističnost. Druhý pár očí patří Martinu „Flameovi“ Dvořákovi, jehož policejní praxe a znalost policejních procesů byla neméně důležitým dílem skládačky, bez něhož by děj postrádal nádech poctivých kriminálek, na kterých jsem chtěl děj postavit.

Takže ještě jednou vám oběma velký a upřímný dík za váš čas a trpělivost, máte na téhle knize zásluhu! Sice o něco menší než já, ale přece jen ;-)

Prolog

Podívala se na hodinky. Bylo 7:18. Věděla, že vlak v 7:51 už nestihne, takže si nedělala hlavu s časem. Ostatně, domluva s Bárou byla jasná – měla ji vyzvednout u ní doma v Berouně, a jakmile se tak stane, byly připravené vyrazit.

Když pomyslela na to, co ji čeká, přeběhlo jí po těle zvláštní příjemné mravenčení. Je tohle příznak předcestovní horečky? Možná. Jestli byl, tak se jí to líbilo. Vytáhla ze skříně svůj batoh značky Gemma a rozložila ho na ustlanou postel, přičemž zamyšleně pohlédla na věci rozložené na koberci svého pokoje. Vejdou se tam všechny? Vlastně proč by ne, zas tolik si toho s sebou nebere. Tři trika, dvoje mikiny a kalhoty, jednu bundu, nějaké to spodní prádlo, a pokud by se náhodou vyčasilo, měla připravenou i sukni. U domovních dveří na ni taky čekaly nově koupené pohorky. Těšila se, až si je vyzkouší! Na hromádce připravené ke sbalení nechyběl ani ešus, příbor, švýcarský nůž, malý plynový vařič, teplý spacák, karimatka, čepice, hygienické potřeby a spousta dalších drobných náležitostí nezbytných pro týden na cestách.

Přistoupila k počítači, pustila si oblíbenou hudbu a začala vesele tancovat, přičemž se pustila do balení. S Bárou výlet chystaly už od minulého léta a šetřily na něj půl roku. V plánu bylo stopem dojet tam, kam je kola stopnutých aut zavezou. Ideálně do nějakého zajímavého města, které si pak společně projdou a najdou si v něm nebo jeho okolí nějaké levné přespání přes Booking. Právě jarní prázdniny skýtaly nejbližší možnost, kdy mohly svůj malý sen přetavit v realitu.

Každá si s sebou brala kolem tří set eur a taky tři tisíce českých korun na případné rozměnění, kdyby dorazily do země, kde se eurem neplatilo. Plánovaly žít hlavně z ovoce a čínských polévek.

Po nějaké chvíli konečně vše dobalila a odtáhla batoh do chodby. Předtím ještě vypnula hudbu a podívala se do zpráv, jestli Bára třeba něco nenapsala. Ne, Bára ne. Zato měla další dvě zprávy od neznámých kluků. To je určitě kvůli té fotce, co nahrála na zeď facebookové stránky Zrzky jsou best. Její fotka tam vzbudila opravdu velký úspěch a sklidila spoustu lajků. Její sebevědomí letělo vzhůru jak raketa a nebývale ji v dnešním dni povzbuzovalo. Někdy to mělo i stinnou stránku, a tou byli neodbytní ctitelé, které raději ignorovala. Kdyby aspoň byli hezcí, ale většina z nich byla ošklivá. Jeden chudáček, o dost starší než ona, jí dokonce napsal dlouhou báseň, kde jí vyznával zájem. Raději ji ani nečetla, aby se mu nezobrazila přečtená, v takovém případě by totiž očekával reakci. Takhle si bude myslet, že ji vůbec nečetla. Litovala, že mu před pár týdny vůbec odepsala. Hodila starosti se vzkazníkem za hlavu, vypnula počítač a zavřela do pokoje dveře.

S mámou se už rozloučila, takže nezbývalo než se obout do zbrusu nových bot a vyrazit! Její matce se ten nápad příliš nezamlouval, bála se o ni, ale tušila, že by svou dceru stejně nejspíš nezastavila, a tak se s jejím výletem smířila. Podmínkou však bylo, aby jí každé ráno a večer volala, že je v pořádku. To dívka slíbit mohla.

Venku sice vládl únor, ale bylo o něco tepleji než obvykle. Naposledy se ohlédla na svůj balkon a vykročila ulicí k hlavní silnici.

Kdyby věděla, co ji ve skutečnosti čeká, hodně rychle by si svůj plán rozmyslela. Jenže budoucnost nejde předvídat, takže osud šel dál svou cestou.

Jak tak procházela obcí, zamlklou sobotním závojem neurčitého pochmurna, přemýšlela, jestli přece jen nemá počkat na další vlak. Kdyby se dostala do Berouna co nejdřív, mohly by s Bárou co nejdřív vyrazit! Jenže byla sobota a o víkendu to jezdilo prachbídně. Podívala se na IDOS a zjistila, že další vlak jede až za hodinu. Zatracené Jince! Vůbec si to nebrala k srdci a vyrazila podél silnice na sever. Rozhodla se, že dojde na konec obce a zkusí někoho stopnout. Auta, která tudy projížděla, povětšinou mířila právě do Berouna, popřípadě Hořovic, Hostomic nebo do Zdic. Některá mohla zahýbat už dřív, ale tak či onak ji někdo mohl přesunout blíž k jejímu cíli.

Jakmile minula značku konec obce, obrátila se, koketně natáhla pravici a hrdě zvedla palec. První auto projelo takřka bez povšimnutí. Řidička se na ni ani pořádně nepodívala, nejspíš měla svých starostí dost. Nevadí, pojede další.

Ale druhé, které projelo po zhruba půlminutě, už zpomalilo a zastavilo asi deset kroků před ní. Z pootevřeného okna se linul zpěvný hlas Václava Neckáře. Ale nebyl to populární zpěvák, kdo v autě seděl.

„Ahoj, cestovatelko. Chceš svézt?“ ozval se bezprostřední hlas řidiče.

Dívka chtěla.

***

O 26 dní později

Otevřela ztěžklá víčka a znovu spatřila temnotu. Ticho kolem ní páchlo zlou předtuchou. Ostatně jako pokaždé posledních… kolik? Možná už to bude čtrnáct dní, možná víc, možná míň. Zkoušela dny počítat, ale v určitý okamžik ztratila pojem o čase. Ani netušila, jestli je právě noc nebo den. Dokázala tak odhadnout čas jen podle toho, jak často se k ní vracel. A vracel se často.

Chvíle bez něj byly jen zhutněným časem, kdy nic kolem neexistovalo. Jen zima. Ten vtíravý a zákeřný nepřítel, který jejímu utrpení jen paradoxně přitápěl pod kotlem. Byla totiž úplně nahá, špinavá a plná podlitin a modřin. Už třetí den se jí špatně dýchalo, sípala, svědělo ji patro, měla plný nos a na hrudi cítila čím dál těžší neviditelné závaží. Pokaždé, když byla při vědomí, bělostné zuby skryté pod jejími borůvkově fialovými rty ukázkově jektaly mučivou serenádu. Jemu tohle všechno bylo jedno. Přicházel, jen aby si na ní ukojil svoje zvrácené choutky v mnoha podobách.

Praktikoval je na ní střídavě – jednou předtím, než ji znovu zneužil, jindy až poté. Naštěstí už dokázala vytušit, co si na ni připravil tentokrát. První tři dny zažila všechno, ty další už se jen opakovaly v menší nebo větší míře.

Svazování celého těla, především nohou, na ty měl speciální úchylku, dále vtěsnání roubíku do pusy, nasazení kukly přes hlavu, aby netušila, co přijde, švihání dřevěným proutkem, koženými důtkami nebo drezurním bičem na koně a také mumifikace do deky a ovazování. Na to poslední se po prvních pár probdělých nocích začala dokonce těšit, protože šlo o jediný způsob, jak být v teple. Několikrát ji tak nechal zabalenou a svázanou jako v egyptském sarkofágu přes noc, ale určitě to nedělal proto, že by chtěl, aby jí bylo teplo. Byla to jedna z mnoha forem trestu, který si na ni vymyslel a na ní aplikoval. Špatně spolupracovala při sexu? Trest! Málo sténala a vzdychala, než jak si přál? Trest! Byla málo vlhká a kladla odpor? Trest! Neusmála se na něj během soulože? Trest! Neuspokojivě to prožívala? Trest! Nedostatečně kroutila prsty u nohou? Trest! Trest! Trest!

Zima a strach z toho, co ještě přijde, nebyly jejími jedinými společníky. Milostivě jí tady nechal i plyšového psa, který, ač nevelký, poskytoval během zimy trochu tepla, a díky tomu ještě nezešílela nebo nezkolabovala. Stáhla pokrčené nohy k sobě, vložila plyšáka mezi břicho a kolena, chytla se za lýtka a přitiskla si je k tělu. Jednou v této poloze dokonce dokázala usnout.

Pomalu zmobilizovala vnitřní vyrovnanost, o jejíž existenci už začínala posledních pár dní pochybovat. Stále měla kolem kotníku pravé nohy uvázaný krátký řetěz, bez kterého se ve své temné, chladné kobce beztak nemohla nikam dostat. Měla tady přesně tolik prostoru, aby se mohla natáhnout a „pohodlně“ spát. Když vstala a rozpažila ruce, dotýkala se konečky prstů zdí. Většinu času ale spíš ležela. Síly ji rychle opouštěly.

S každou další hodinou, započatou dnem jejího uvěznění, si čím dál víc uvědomovala pach vlastního zatuchlého potu, který se povážlivě přibližoval zápachu bezdomovců, co potkávala ve městě, a jímž sama tak opovrhovala. Její věznitel ji zatím umyl jen dvakrát, a to tak, že na ni vylil dvě vědra studené vody, aby ji tak drsným způsobem probral. Jediné, na co dbal, aby měla vždycky čisté, byl rozkrok. Na něm si dával extra záležet. I po mnoha dnech strávených v kobce stále netušila, co pro něj vlastně ona a její život znamenají.

Náhle vycítila, že tma řídne.

Přicházel.

Pod dveřmi se objevila čára naoranžovělého světla. Někdo zmáčkl kliku dveří z pevného bukového dřeva a vpustil dovnitř vlnu ostrého světla, které viděla jen přes polozavřená víčka. Pro oči to byl vždy šok.

„Neumíš pozdravit?!“ vyštěkl na ni.

„Promiňte mi, můj pane!“ vyhrkla dívka a sama si automaticky vlepila facku na tvář, přičemž druhou rukou k sobě úzkostlivě tiskla plyšového psa. „Já jsem se právě probrala, já… už to neudělám! Prosím, prosím, odpusťte mi to, pane!“

Zadíval se na její rozkošné velké oči modré barvy a přejel pohledem na zcuchané a mastné zrzavé vlasy. Nelíbila se mu. Ani mu už nevoněla. Zvlášť teď, když viděl, že přes den naplnila nočník.

„Já pořád čekám na ten pozdrav…,“ připomněl panovačným hlasem.

„Promiňte mi, můj pane! Pěkný den vám přeju, a pokud je už večer, tak pěkný večer, můj pane!“ odříkala poslušně dívka, i když její hlas zněl hruběji, snad kvůli staženému hrdlu a plnému nosu z nachlazení.

„Nejsi dostatečně upřímná, odříkáváš to jak naučenou básničku, nezní to opravdově,“ vytkl jí a sáhl pro něco do kapsy, načež jí to hodil k nohám. „Pochčij to, hned!“

Za posledních přibližně čtrnáct dní si musela zvyknout plnit všechna možná věznitelova přání, tak ji toto nijak nerozhodilo. Vzala bílou plastovou tyčinku do ruky a hned si uvědomila, že jde o těhotenský test. Přisunula si nočník pod zadek, sedla si na bobek a vložila si test pod sebe.

„Podej mi to!“ nařídil, když uslyšel, jak dokapaly poslední kapky.

Poslechla.

Vzal test a položil ho na ztrouchnivělý dřevěný stolek v chodbě. Dívka si všimla, že věznitel s sebou něco přinesl. Bílý barel z tvrdého plastu. Věděla, že přesně takové se používaly k převážení oblečení a jídla, když se parta lidí vydala sjíždět řeku. Mezi vodáky byly oblíbené hlavně v devadesátých letech, později je už vídávala čím dál méně. Do pramice nebo kánoe se takovéto barely perfektně vešly, vyvážily ji a loďka se pak snadněji ovládala.

„Dneska se spolu vydáme poprvé na výlet, chceš?“ řekl najednou.

Cože?! Výlet? Ven? Pryč z téhle díry?! Jak bych nechtěla!

„Ano, ano, prosím, můj pane, vezmi mě na výlet, prosííím…!“

„Pokračuj v tom prosení, líbí se mi to,“ pronesl nezúčastněně, a zatímco si zubožená dívka mohla hlasivky vymluvit, její věznitel vzal do ruky těhotenský test a ve světle žárovky napjatě očekával výsledek. Když se test konečně vybarvil, muž jej překvapeně oddálil od obličeje a s úšklebkem se zadíval na svou vězenkyni. Ta v tu chvíli přestala prosit, už snad jen proto, že ji z mluvení bolel celý krk.

„Říkal jsem ti snad, abys přestala?!“ osopil se na ni přísně.

„Promiňte, pane!“ vyhrkla omluvně. „Já se moc těším, až mě můj pán vezme ven a dovolí mi vyjít na vzduch a…“

„Zmlkni už,“ utnul ji s pobaveným úšklebkem a sáhl do kapsy, odkud vytáhl klíč. „Dobře, pojede se na výlet, tvoje prosby byly vyslyšeny.“

Pouta na noze jí odemkl poprvé od chvíle, co jí z kobky dva krát tři metry vytvořil nový domov. Byl to pro ni neuvěřitelně osvobozující pocit. I když jí to prolétlo hlavou, nedokázala by se mu teď vytrhnout, sebrat někde obrovské množství energie a utéct. Nevěděla, kde vlastně je. Ale teď se to určitě dozví, protože s ní jde ven!

„Tady, obleč si svoje starý hadry!“ řekl a vhodil do kobky černou sukni a oranžové tričko. Ty věci dobře znala, byly z jejího batohu, na jehož obsah už skoro úplně zapomněla. Oblékla se a získala pocit, že by se věci přece jen mohly obrátit k lepšímu. Z nějakého důvodu jí její staré oblečení dodalo trochu potřebné síly.

Poněkud mátožným krokem vyšla ze zatuchlé a chladné kobky do krátké betonové chodby, bídně osvětlené jen dvěma nahými žárovkami bez krytů, na jejímž konci ústily schody kamsi nahoru. Bez oken se nedalo poznat, je-li den či noc. Těšila se, že konečně zase uvidí slunce, a uvědomovala si, že to pro její oči nejspíš bude šok, ale chtěla to. Moc. Víc než cokoliv jiného. Proboha, vraždila by pro třeba jen minutu na přímém slunci!

Tohle byla její zasloužená odměna za všechno, čím si musela za poslední dny projít. Třeba na ni nebude tak zlý a nechá se obměkčit, aby ji znovu zavřel někde jinde – třeba ve stodole, klidně i v chlívku s prasaty, jen ne už tady dole…

„Stůj, kam si myslíš, že jdeš?“ zastavil ji.

Nechápavě se otočila, zrovna když stála vedle barelu. „Ven, můj pane.“

„Zbláznila ses?!“ rozčílil se. „Chceš snad, aby tě viděli? Do barelu si zalez! Hned!“

Tak proto tu ten barel je, uvědomila si zpětně.

„Ale já… vejdu se tam, můj pane?“ zeptala se opatrně.

Hrubě ji chytil za prso a zkroutil jí ho, až bolestně vykvikla. „Neremcej a zalez dovnitř! Hubená jsi na to dost.“

Znovu poslechla.

Věděla, že jestli něco proti vtěsnání se do barelu namítne, třeba jen opravdu málo, nebo řekne něco úplně zanedbatelného, ale jeho to vytočí, mohl by jí to nastotisíckrát vrátit. A to nechtěla.

Už ne.

To už si ze začátku věznění užila až dost…, divila se, že ještě vůbec dokáže chodit, stát nebo o sobě uvažovat jako o člověku.

Pohlédla na barel. Byl o něco větší než ty, se kterými kdysi sjížděla řeku. Pomalu a poslušně do něj vkročila a došlápla na dno. Zkusila skrčit nohy, což se jí přes určitou těsnost zpočátku nedařilo, ale jakmile ji věznitel uchopil za chomáč vlasů a prudce s ní škubl k zemi, prostor se najednou sám vytvořil a už seděla uvnitř. Ruce musela přitlačit k sobě a hodně se tak uskromnit, i když prostor pro plyšového psa tam stále měla.

„Dáte mi sem mého pejska, pane?“

„Ne, ten počká tady,“ rozhodl věznitel, sáhl po víku, položil ho na vršek barelu a zatočil s ním tak, aby nebylo úplně utažené a mohl se dovnitř dostávat vzduch.

„Pane, prosím, je to tady hrozně úzké a těsné, brzy asi dostanu křeč do nohy, prosím, budu už brzy venku, prosím?“ zakňourala, když se jí začala zmocňovat klaustrofobie. „Blbě se mi tu dýchá, mám plný nos a bolí mě v krku…“

Ucítila, jak uchopil obě ucha barelu a zvedl ji nad zem. „Teď chvíli drž hubu, jasný? Ani slovo!“

Poslechla i do třetice.

Vynesl ji po schodech kamsi ven. Dokázala rozpoznat, že je tam tma. Zanedlouho uslyšela, jak otvírá kufr od auta. Barelem znovu zazmítalo prudké trhnutí, jak jej zvedal, a potom ho položil na bok. Dívka se odlepila od stěny a musela se složitě přeskupit, aby neležela na obličeji a nedřela si kolena. Klaustrofobie se intenzivně hlásila o slovo, ale dívka věděla, že je to jen dočasné, a těšila se na chvíli, až věznitel víko znovu odšroubuje a konečně ji pustí na vzduch. Kdyby jen ta cesta nebyla tak podivně dlouhá…

Auto najednou zpomalilo a několikrát se zhouplo, jak přejíždělo po nerovném povrchu. Z toho i přes stále sílící strach usoudila, že opustili běžnou silnici a jedou nejspíš nějakou lesní nebo luční cestou vhodnou spíš pro traktor.

Zaparkoval.

Byla celá zpocená a v barelu vládlo i přes nedotažené víko devastující dusno. Chtěla ven! Ten kluzký, nepříjemný pot jí lepil oblečení na tělo a v hlavě pulzovala tupá bolest.

Moc se chtěla znovu nadechnout vzduchu, připadalo jí to teď jako těžko dosažitelný luxus. Ale věznitel ji přece bere na výlet, takže ven se dostane!

Uslyšela zvuk otvírajícího se kufru. Je to tady! Jsou na místě! Teď ji pustí ven a půjdou spolu na krásný výlet! Roztřásla se v očekávání a svíravý pocit klaustrofobie byl jako stín odstupující stranou v pozvolné sílící sluneční záři – stále tam byl, viděla na něj, ale vypadal menší.

Vzal barel, vytáhl jej z auta a těžce ho posadil zpátky na měkkou zem dnem napřed. Chvíli se nic nedělo, slyšela jen kroky kolem.

„Můj pane, pustíte mě ven, prosím?“

Žádná odpověď. Místo toho slyšela, jak čímsi rachotí uvnitř auta. Skoro jako by tam měl naskládané nějaké nářadí nebo nádobí, těžko říct, nebyla si jistá, co vlastně slyší.

„Už jsme dorazili na místo výletu?“

Nic. Žádná odpověď. Jen další kroky kolem ní. Občas blízko, jindy zase vzdálené.

Co to dělá?

„Prosím, pusť mě ven, můj pane. Chci ti zase ležet u nohou a spokojeně u nich příst jako koťátko, jako oblíbené koťátko, co má rádo svého pána.“

Třásly se jí rty, když to říkala. Venku byl začátek března, ještě panovala zima a ona na sobě měla jen kalhotky, tričko a sukni.

Tep se zrychlil a uvolnil stavidla šestému smyslu, který zlověstně napovídal, že noční výlet možná špatně pochopila.

Ticho prořízl vzdálený zvuk, který se nedal splést. Hlava lopaty se zaryla do měkké, deštěm nasáklé hlíny. Následoval další charakteristický zvuk, kdy hlína z hlavy lopaty sjela na hromádku. Pak se celý proces opakoval znovu. Něco kopal, ale co? A proč?

„Můj pane, prosím, bolí mě záda a je mi zima, moc prosím, pusť mě ven… Třeba jen na chvilku, chvilinku. Prosím moc.“

Namísto odpovědi slyšela jen další mlaskání ocelové lopaty o zem. Začínala mít i pochybnosti, že ji vůbec slyší. Nebyla si jistá, jak moc zvukotěsný ten barel je.

Proč něco kope? Proč?!

Myšlenka, která zmatené dívce vytanula na mysli jak náhlé osvícení, ji probrala k akci.

„Prosím, pusť mě ven! Nic jsem ti neprovedla, byla jsem poslušná, udělala jsem všecko, co jsi chtěl!“

Zkroutila ruce a začala dlaněmi tlačit a mlátit do víka, aby ho vyrazila, což mělo ovšem docela jiný efekt, než doufala. Dusavé kroky hned přispěchaly k barelu, ale ne aby ji pustil ven, ale aby víko stlačil a ještě o něco víc utáhl.

„Ne! Pusť mě ven, prosím! Já přece byla hodná! Udělala jsem všechno! Všechno cos chtěl! Úplně všechno! A chci to dělat dál, prosím! Chci to, moc to chci! Chci to všecko znovu a zas!“

Kopal dál.

Ať křičela, co chtěla, a mohla si u toho hlasivky uřvat, slyšela jen kopání.

Dlouhé a nekonečné kopání.

„Prosím,“ šeptala tiše, drkotajíc zuby. „Prosím… jen trochu vzduchu…“

Kopání najednou ustalo a vystřídaly ho blížící se kroky. Vzedmutá naděje v ní vyvolala novou vlnu nadšení. Třeba to nekopal pro ni, ale kvůli ní, říkala si. Třeba jen vykopával kámen, co jim stál v cestě, a ona na něj dorážela a nenechala ho v klidu uvolnit jim cestu! Bože! Určitě to takhle bylo, je to její chyba! Proto je na ni naštvaný, proto s ní nemluví, proto…

Prudké trhnutí prokřehlé dívce naznačilo, že zvedl barel a někam jej nese. Proboha, kam?! Zpátky do auta? Jasně, kam jinam! Vytáhl ji z kufru, aby nebyla ve špatné poloze, aby se nepřeležela, přece jen toho tolik ujeli! Nejspíš ji nese zpátky do kufru, pojedou dál, když je teď cesta volná…

Tvrdým žuchnutím na nerovný povrch z ní vyšel sten bolesti. Chvíli jí dělalo potíže i zjištění, kde je vlastně povrch a kde země. Brzy se však zorientovala, avšak ke své hrůze poznala, že leží na boku.

Na barel se odkudsi snesla první hliněná sprcha a rozrazila se o jeho povrch. A následovala další a další. Teď už si nic nalhávat nemohla. Bylo jasné, co se děje.

Chce ji pohřbít.

Usedavě se rozplakala a začala ze všech sil bušit do vnitřní stěny barelu. Uvnitř však bylo tak málo prostoru, že venku muselo být slyšet jen zanedbatelné plácání dlaní o tvrdý plastový povrch.

„Můj pane, prosím, pusť mě ven, já budu pořád… navěky budu dělat, cokoliv chceš! Budu tvoje subinka, tvoje malá holčička, tvoje hračka!“

Kolem bělostného povrchu barelu se nemilosrdně vrstvila hlína.

Její panika rostla.

„Já tě miluju! Prosím, nech mě tě milovat, celým srdcem i tělem, lásko moje,“ zalykala se v slzách dívka. „Sním o hebkosti tvého mužství ztvrdlého chtíčem, každou noc na tebe myslím s rukou v rozkroku a tichounce sténám do noci. Kéž bys mě teď vyplnil a naše rozkroky a těla se spojily v jednu sladkou a bouřlivou vášeň.“

Její slova zůstávala bez odezvy. Ani frekvence zasypávání se nezpomalila. Ve chvíli, kdy už zbývalo sotva pár vrstev hlíny k zaházení celého barelu, vypukla v hysterický křik.

„Proboha, pusť mě ven, já nechci umřít! Nechci umřít! Prosím! Udělám cokoliv!! Cokoliv, slyšíš mě?! Jen mě pusť ven, prosím! Nenechávej mě tu! Pusť mě! Prosím!“

Slyšel, jak bezmocně mlátí rukama o tlustou vrstvu stěny barelu. Dutý, nepravidelný tlukot se měl stát její pohřební písní. Věděl, že nic neprorazí, už si to předtím sám vyzkoušel, jak je stěna pevná nebo prodyšná. To si spíš vykloubí prsty, než aby ji nějak narušila. Schválně jí tam nechal trochu úzkého prostoru na vzduch, aby nezemřela hned. Uvažoval, že když bude mít štěstí, udusí se až nad ránem. Anebo z toho dřív zešílí.

Čím víc zahazoval hlubokou jámu, tím tenčí a vzdálenější byl její křik. Ve chvíli, kdy hlavou lopaty uplácával zaházený povrch do hladka a vrstvil na něj trávu a jehličí tak, aby nebylo poznat, co se zde dělo, neslyšel už vůbec nic. Země všechny zvuky dokonale pohltila.

Spokojeně si oddechl, hodil si lopatu přes rameno a zamířil zpátky k autu. Dostal z té noční práce pořádnou žízeň a rozhodl se, že se staví na nejbližší pumpě pro trochu povzbuzujícího pití, než to obrátí zpátky domů.

Jedna kapitola se uzavřela, další se brzy otevře. Už dokonce věděl, jak se bude jmenovat.

1.

Sen skončil.

Zůstal nedovyprávěn. Byl nemilosrdně vytržený z harmonie tichých mozkových výbojů do neúprosné reality zapomnění. Čím hlasitěji budík řádil, tím hlouběji sen uvadal, až z něj mnoho nezbylo. Jen útržky a střípky, které už nikdo v jeden celek neslepí.

Kapitánka Tereza Jindrová se zavrtěla, otočila se na záda, položila si ruku přes oči a vyšel z ní sten marného odporu vůči povinnostem všedního pracovního dne. Slunce venku už vyšlo, takže jeho paprsky napomáhaly přivyknout zárodku nového dne, i když Tereze přímo do očí nesvítily. Instinktivně nahmatala telefon na nočním stolku a zamžourala na displej. Jedním ne úplně přesným dotekem palce vypnula budík a znovu si přejela dlaní po obličeji. Pomalu se posadila, dlouze se nadechla a pootočila se na druhou polovinu postele, kde spal její přítel. Spal tvrdě, protože ani budík, ani její pohyb ho nevzbudil. Jako každé ráno. Ona byla ta, kdo vždycky vstával dřív. Do práce to měli oba stejně daleko, ale pro Terezu to znamenalo vstávat v šest ráno, zatímco pro něj až o hodinu později.

Odhrnula ze sebe deku, posteskla si nad unikajícím nashromážděným teplem a zamířila z mezonetu po schodech dolů rovnou k vestavěné skříni umístěné v jejich společné pracovně, kde si pomalu vybrala oblečení a rovnou si oblékla džíny a bílou krajkovou podprsenku. Snažila se být zticha, i když už ze zkušenosti věděla, že si hluku může dovolit víc.

Vstoupila do koupelny, opláchla si obličej a podívala se na sebe do zrcadla. Nebyla ten typ, co by na sebe nanášel příliš zkrášlovadel. Nepotřebovala to. Alespoň tak jí to řekla většina důležitých mužů jejího života. Ačkoliv pro ni lichotky znamenaly hodně, nějaký čas jistými úpravami trávila i ona.

Vzala do ruky hřeben a zaklesla jeho otupené hroty do svých hustých sytě tmavých rovných vlasů, pyšnících se délkou těsně nad zadek, a začala je rozčesávat. Trochu rozmrzele zakňourala, když se jí hřeben zasekl o spletence vlasů. Zvýraznila si své velké kulaté oči, zatímco odraz její tváře v zrcadle zdobily pihy rozeseté kolem nosu a pod očima. Poslední, co si upravila, bylo obočí, to zabralo nejvíc času. Pak se v zrcadle ještě několikrát prohlédla, nanesla na rty jelení lůj a zhasla.

Dooblékla se, přičemž otevřela okno, aby zjistila, jak je venku. Překvapilo ji, že na začátek srpna bylo venku chladněji, než čekala. Aspoň doufala, že nebude pršet – jako minulý týden. Vešla do kuchyně, rychle si uvařila čaj, nalila ho do termosky, sebrala z mísy na ovoce banán, vložila ho do kabelky, hodila na sebe kabát a vyrazila z bytu.

Auto stálo před bytovkou. Někteří sousedé už taky startovali svoje plechové kočáry, jiní se teprve budili, další už byli dávno pryč. Sousedovic pes spustil svůj hysterický štěkot, i když musel být na ranní vstávání lidí brzy ráno do práce už dávno zvyklý. Tereza nikdy nechápala, o co tomu psovi vlastně šlo. Proč pořád štěkal, když i tomu jeho malému mozečku muselo být jasné, že se nic nezmění?

Nasedla, napila se čaje a nastartovala. Když couvala z řady, ještě se podívala na okno ložnice svého bytu v druhém patře. Za oknem nikdo nestál. Už dlouho tam nikdo nestál. Zakroutila nad svým uvažováním hlavou. Sakra, co sis myslela, že tam uvidíš? Už skoro dva roky vstává později než ty. Přenesla se myšlenkami zpátky za volat a vyrazila do práce.

Minula ceduli s přeškrtnutým nápisem Dobříš a vjela na dálnici směr Praha. Jasná obloha napovídala, že si ten kabát nejspíš ani brát nemusela. Pustila si rádio, kde hlasatel se skoro až přehnaným entuziasmem oznamoval další srpnové pondělní ráno, jako by šlo o událost nebývalého významu.

„Ty bys namotivoval i mrtvolu,“ utrousila suše Tereza a přeladila na jinou frekvenci, kde hrála příjemná muzika.

Cesta ubíhala běžným tempem, které bylo typické pro pondělní rána. Po dálnici D4 směřovala do Prahy čtvrtina Středočeského kraje a neuběhl týden, aby se neutvořila nějaká ta kolona. Zvlášť pondělní rána k tomu přímo vybízela. Když se provoz citelně zpomalil, obvykle brala do ruky telefon a volala svým kolegům, že se zdrží.

Vytočila známé číslo a přiložila telefon k uchu.

„Ústav pro výzkum prodlužování penisu,“ ozvalo se z telefonu známým hlasem. „Jak vám mohu pomoci?“

„Haha, s tím vám nijak nepomůžu, pane Navrátil,“ zašklebila se pobaveně Tereza. „Přijedu později, visím v zácpě.“

„Už zase? Měla bys příště vstávat radši dřív, Šípková Terezko.“

„To zrovna. Omluv mě prosím u Luďana, jo?“

„Ta porada bude bez tebe pěkně nudná, abys věděla.“

„Však už jedu, co mi síly stačí, Tome. Čau.“

Po necelých deseti minutách se Tereza přiblížila ke skupině problikávajících aut záchranného systému, tedy k důvodu svého ranního zdržení. Autonehoda. Kamion prorazil svodidla a převrátil se na bok, přičemž toyota, co jela za ním, už nestačila zabrzdit a náraz ji z poloviny sešrotoval. Na místě se úzkostlivě točil maják nejen záchranky, ale i policejní. Přijížděli také hasiči s těžkou technikou. Bude se vystříhávat, věděla Tereza. Takových nehod už viděla desítky, ale pokaždé se jí z toho sevřelo srdce. Párkrát u některých byla přítomná. Kvůli tomu věděla, co může taková nehoda udělat s lidským tělem. Pokaždé obdivovala všechny záchranáře – už jen proto, co všechno museli zvládnout. Ačkoliv byla kriminalistka a přicházela tak do styku se spoustou mrtvol, nikdy nemusela vídat to, co zbylo z některých lidí po ošklivých autonehodách. To už bylo i na ni moc.

Povzdechla si, odvrátila pohled a přidala plyn, neboť cesta se za nehodou už dostatečně uvolnila.

Ke Krajskému ředitelství policie Středočeského kraje na Zbraslavi to pak už šlo víceméně bez potíží. Zaparkovala vedle aut svých kolegů, které už podle vzhledu poznala, a podívala se na hodinky. Čtvrt na osm. Vlastně ani tak pozdě nejdu. Rozhodla se sníst banán, který si vzala na svačinu. Zamkla auto a zamířila do budovy, kde sídlila kriminálka.

Svoji práci měla ráda, i když raději byla v terénu, než seděla na židli a sepisovala protokoly. Hodně dřela na to, aby se dostala tam, kde je teď. Obětovala tomu hodně. Někdy možná i víc, než chtěla. Nicméně úspěch se dostavil a stala se součástí kriminálního týmu, který řešil závažnou násilnou trestnou činnost. Opravdu vlastní případ nikdy neměla, všechno vždycky řešili jako tým – ona, Tomáš, Radek a Edita, přičemž jim velel Luděk jakožto služebně nejstarší a hlava celého týmu.

Zahodila banánovou slupku do koše a spěchala na poradu.

Porada se vlekla.

Tereza si všimla, že se o ni Tom občas otře pohledem a nenápadně se koutkem úst pousměje, načež zpátky nahodí vážnou tvář, která mu snad šla stejně dobře jako ta veselejší. Tomovi bylo třicet sedm, doma měl svou buclatou přítelkyni, která mu před dvěma lety dala syna, a snažil se dávat najevo, jak je šťastný. Tom byl fajn člověk, víceméně vyrovnaný, nikdy nešel pro vtip daleko a občas si mírně rýpl do kolegů, čímž jim neohrabaně dával najevo, jak je vlastně má rád. Ovšem když se napil, rozvázal se mu jazyk. Proto se Tereza jednou dozvěděla, že se svou ženou vlastně je spíš proto, že na něj zbyla a že nebyl schopný si najít někoho jiného. Lepšího. Měl tendence zahýbat, ale neměl na to příliš čas. Hlavním problémem byl – aspoň podle něj – jeho vzhled. Oválný obličej, malá očka, špičatý nos, tenká ústa, vysoké čelo, krátké řídké vlasy a vousy, které rostly jakkoliv, jen ne souměrně, z něj nedělaly zrovna playboye, jakým uvnitř dozajista byl nebo si na něj aspoň vytrvale hrál. I přes hodně nevšední vzhled ho tu všichni měli rádi a byl vyhledávanou společností, neboť svým entuziasmem dokázal zvednout náladu takřka každému v týmu. Tereza mu do jeho osobního života nemluvila, ale byla si jistá, že kdyby se objevila sebehezčí holka, co by o něj projevila zájem, měl by zaděláno na pořádné dilema, které by mu musel pomoci rozseknout někdo další.

Pak tu byl Radek. Radek Střelský. Třiatřicetiletý milovník pokeru a cyklovýletů. Jeho o sedm let mladší přítelkyně zatím nestála o založení rodiny, zato velmi holdovala všemožným výletům, které – jak jinak – absolvovali společně na kole. Radkův život se podle Terezy odehrával vždy buď na čtyřech, nebo na dvou kolech. Jemu to vyhovovalo. Na dítě se beztak ještě necítil a večery trávil raději než pohupováním kolébky někde v kasinu, kde se účastnil turnajů a hrál. A občas i vyhrával. Jednou se mu podařilo vyhrát prý i dvě stě tisíc. Byl chytrý a díky hraní pokeru měl i skvělý odhad na lidi, pročež to byl často on, kdo vyslýchal podezřelé a případné svědky. Nejednou tak skvěle odhadl, když někdo lhal nebo neříkal úplnou pravdu. Dobrá stavba kostí, průzračné zelené oči a švihácky vykrojený úsměv spolu s atletickou postavou z něj dělaly hezouna týmu. Dokázal klamat zjevem, protože jako vyšetřovatel byl nekompromisní a tvrdý. Dělal to už spoustu let a spolu s Luďkem tu byl služebně nejstarší.

Vedle Terezy seděla Edita. Věkově na tom byla stejně jako Tereza, jen o pár měsíců mladší. Dlouhovlasá vytáhlá tmavovláska s vzezřením dryády, kterou někdo vypustil z lesa do města, kde zdivočela, našla si přítele a otěhotněla. Ano, Edita byla v očekávání a do dvou měsíců měla v plánu jít na mateřskou, čímž z Terezy brzy udělá jedinou ženu v týmu. Ještě se vůbec nemluvilo o tom, zda by ji v týmu měl někdo nahradit nebo zda její povinnosti budou rozděleny mezi ostatní, ale podle všeho zatím Luděk ani nikoho nehledal.

A nakonec Luděk. Vlastně spíš major Luděk Stavinoha. Služebně i věkově nejstarší člen týmu, čerstvých čtyřicet pět let, tři děti, dvakrát rozvedený. Přímý, přísný a charakterní velitel, co si uměl zjednat pořádek a zařídit, aby se věci na pracovišti děly tak, jak měly. Sympaťák a vůdce, o němž nikdo nepochyboval.

„… a to by pro dnešek stačilo,“ zakončil Luděk a dvojitým zaťukáním o stůl si srovnal papíry v ruce. „Každý ví, co má dělat? Tak zpátky ke strojům.“

Byla to spíš řečnická otázka, takže ani nečekal na odpověď, když ostatní jen střídmě pokývli hlavou a šli si po své práci.

Tereza krátce před obědem zajela do pitevny ve Fakultní nemocnici při Ústavu soudního lékařství a toxikologie na Novém Městě. Měla v plánu podle zprávy soudního lékaře uzavřít případ utopeného muže, kterého našli kousek od Vraného nad Vltavou. Vlastně šlo o docela jednoduchou záležitost – u mrtvého, ačkoliv se podle všeho jednalo o bezdomovce, se našla občanka, takže identifikace nebyla zas až takový problém, i když tělo leželo ve vodě nejspíš několik dní. Teď už šlo jen o to zjistit, zda šlo o cizí zavinění, nebo ne.

Soudní lékařka Vanda Kováčová byla vlastně nepsaným šestým členem týmu. Toho času krátce po čtyřicítce, ale zkušená za dvojnásobek. Manželství jí nevyšlo, takže se doma starala o svoje dvě dcery sama a podle zvěstí, které rozšířila v alkoholovém opojení na policejním plese, má už pár měsíců novou známost.

„Ahoj,“ pozdravila Tereza, když vstupovala do márnice.

„Ahoj,“ oplatila jí svěže Vanda. „Jdeš kvůli panu… panu… Fischerovi?“

„Jo, souhlasí, Pavel Fischer, tak to má na občance,“ potvrdila Tereza.

„Měl. Odpočívá v pokoji támhle,“ ukázala Vanda přes celou místnost na tělo přikryté lesklým pláštěm. „Asi tě tentokrát moc nepřekvapím. Příčinou smrti bylo utopení.“

„Žádná zranění, co by třeba napovídala tomu, jestli ho neutopil někdo druhý?“

„Ne, žádné stopy po boji ani žádné vnitřní nebo vnější zranění, když nepočítáš svrab, mykózu nehtů, žloutenku typu B a gangrénu na levé noze v počátečním stadiu. Zato měl v krvi docela dost alkoholu, takže se nejspíš opil, někde sklouzl do vody a…,“ Vanda rozhodila rukama, „prostě se utopil. Jeho tělo už tak bylo dost oslabené. Navíc, jak sama vidíš, nebyl zrovna štíhlý.“

Tereza nahlédla do spisu, který měla s sebou. „Jeho syn si podle výpovědi prý dodnes myslí, že se o otce starají v domově důchodců v Berouně. Divný, co?“

Vanda pokrčila rameny a věnovala Tereze upřímný pohled. „Lidi jsou různí. Možná si to vážně myslel, což ovšem znamená, že na tátu už delší dobu kašlal, protože o něm neměl přehled. To by mu ale nejspíš vzápětí oznámili ze samotné instituce. Anebo,“ soudní lékařka významně zdvihla prst, „o tom lhal, tátu z bytu vyhnal, aby mu tam nepřekážel, a nechal ho svému osudu. Pravý příběh asi nemá smysl rozplétat…“

„… protože ani v jednom případě nebyl překročen zákon,“ doplnila ji bryskně Tereza a na okamžik se pousmála. Otřela se pohledem o vozík, na němž mrtvola ležela, a povzdechla si.

„Co nového u vás přes víkend?“ zajímala se Vanda, i když Tereza pochybovala, že ji to opravdu zajímá.

Užuž se nadechovala k odpovědi, když jí náhle zazvonil telefon. Vytáhla ho z kapsy a podívala se na displej.

„To je Radek,“ oznámila Vandě a přijala hovor. „Čau. Jsem u Vandy, zakládám pitevní zprávu toho bezdomovce z minulého týdne.“

„Výborně, dvě mouchy jednou ranou. Odlož to, máme výjezd. A podle Luďana je to něco tak drsnýho, že tu budeme muset nechat Editu.“

„Až tak? Dobře, už jdeme.“

Tereza schovala telefon zpátky do kapsy a podívala se na Vandu. Ta ji předběhla:

„Je mi to jasný, skočím si pro fidlátka.“

Tmavovlasá kapitánka počkala a pak společně spěchaly na parkoviště.

Tereza si přisedla do auta, kde už čekal Luděk s Radkem, zatímco Vanda kvapně nastoupila k Tomášovi.

„To nám to pondělí pěkně začíná, sakra!“ ulevil si napůl pochmurně, napůl naštvaně Luděk.

„Co se vlastně stalo?“ zajímala se Tereza, když se přepásala. „Znělo to dost vážně.“

„Našli nějaký tělo v sudu zakopaném v zemi,“ upřesnil Radek, zatímco točil volantem, aby je dostal na cestu. „Respektive ono by v tom sudu zůstalo i dál, kdyby ten sud neodhalil sesuv půdy. To ty nedávný deště…“

„Jsou tam u toho teď kolegové z Rakovníku, čekají na nás,“ doplnil Luděk.

Z Rakovníku? „Takže jedeme kam? Kde se to stalo?“

„K Roztokům u Křivoklátu,“ oznámil Radek, ostře srovnal auto a dupl na plyn.

Tereza v lesích kolem Křivoklátu kdysi jednou byla. Vzal ji tam její bývalý přítel, který byl mimo jiné velkým milovníkem lesů a přírody obecně. Chtěl jí ukázat desítky míst, která k němu promlouvala takovým tím prastarým způsobem, jak on sám říkal, a chtěl jejich genia loci přiblížit i jí. Příliš toho ukázat nestihl, což ovšem neměnilo nic na tom, že si Tereza cestu po klikatých lesních serpentýnách na silnicích druhé kategorie docela i pamatovala, ačkoliv to už bylo přes dva roky, co tu projížděla naposledy. Spolu s tím se jí vracely i ostatní vzpomínky. Chvíli se jimi nechala nenápadně unášet, než ji z nich vytrhl Luďanův zvýšený hlas.

Luděk právě položil hovor, schoval telefon v kapse u kalhot a nechápavě zakroutil hlavou. „Prý jsou na místě i ochranáři, protože jsme v chákáočku, tak abychom jim tam neudělali bordel. Mně je jejich chákáočko u prdele, kurva,“ nešetřil superlativy velitel a šklebil se u toho jak sedm čertů.

„Se to nějak rychle rozkřiklo,“ navázal Radek a stočil volant. „Nedivil bych se, kdyby tam už čmuchal a vyzvídal někdo od Blesku nebo podobný sráčové.“

„Nestraš, ještě se mi udělá blbě poprvý po pětadvaceti letech,“ zavrčel Luděk ve chvíli, kdy se před nimi objevila odbočka na lesní cestu, u které stálo několik policejních aut a taky policista, který na ně už zdálky mával a ukazoval jim, kam mají vjet.

Poslechli ho.

„Praporčík Kučera,“ představil se policista, ke kterému byl tým ze Zbraslavi odveden, když podával ruku Luďkovi.

„Stavinoha, středočeská kriminálka,“ prohlásil Luděk a obrátil oči k chumlu lidí postávajících podél zalesněného svahu. „To je místo nálezu? Tady jste to našli?“

„Jo, přímo pod vrchem Beraník, to je tenhle kopec,“ namířil rukou Kučera a loupl pohledem po zbytku právě dorazivšího týmu.

„Co tu vlastně máme?“ pokračoval Luděk, zatímco zbytek týmu se rozkoukával.

„Mrtvola v plastovým sudu na vodu,“ řekl a úkosem se podíval na Vandu. „Ale pochybuju, že z ní něco zjistíte. Viděl jsem, v jakým je to tělo stavu. Jestli jste kouzelnice, tak možná něco málo zjistíte.“

„Ano, to je má práce, uvidíme,“ reagovala suše Vanda a pokusila se o úsměv.

„Kdo to našel?“ zajímal se Radek.

„Jedna mladá houbařka, támhle sedí, kolega ji ještě vyslýchá,“ ukázal praporčík ledabyle ke dvojici stojící opodál.

„Ta vytáhlá? S tím košíkem?“ navázal otázkou Tom.

„To je ona.“

„Můžu si s ní promluvit?“

„Klidně, ale neřekne vám nic převratného,“ šklebil se Kučera. „Podle její výpovědi si hned po ránu vyšla na houby do lesa, cestou sud našla, a tak to ohlásila. Za to můžou ty vlekoucí se deště. Odplavily půdu ze svahu a celá tahle plocha, jak ukazuju,“ strážmistr opsal rukou široký půlkruh, „si sedla nejmíň o metr. Ten, kdo sud zakopal, asi moc nepočítal s takovými lijáky.“

„Díky, ale stejně za ní zajdu. Třeba si ještě na něco vzpomene,“ řekl Tom a oddělil se od týmu.

Ostatní pokračovali k místu nálezu.

Tereza se ohlédla za Tomem. Vždycky ho podezřívala z toho, že ačkoliv je na kriminálce, z určitých věcí má pořád jistou obavu. Těmi určitými věcmi byly mrtvoly. Ačkoliv se často kasal, jak je nad věcí, protože přece věděl, co ho čeká, když se ke kriminálce přidá, nemohlo jí uniknout, že je z nich přinejmenším nejistý. Především z těch, co už se nacházely v určitém stadiu rozkladu. A to byl přesně tenhle případ.

„Asi jste na to už zvyklí,“ řekl Kučera a zastavil se těsně před místem nálezu, kde zrovna dvojice techniků dokončovala fotodokumentaci místa, „ale stejně, není to hezký pohled.“

„To je v pořádku,“ kvitovala Vanda a zvědavě mu nahlížela přes rameno.

„Žádná vražda není esteticky příjemná,“ zavrčel směrem ke Kučerovi Luděk a vykročil vpřed.

Místo nálezu se před nimi otevřelo.

Tereza se dlouze nadechla.

Před nimi ležel na bok položený, zhruba metrový plastový barel. Vlhké jehličí se na něj stále ještě lepilo. Bílý povrch už měl zašlý, bylo na něm spousta tenkých a nepříliš hlubokých rýh, z čehož jí došlo, že byl určitě předtím několikrát používán. Tereza v něm poznala vodotěsný barel, který si vodáci dříve brali na sjíždění řek, než je nahradily modernější a snadněji přenositelné plastové pytle. Černé víko barelu leželo odšroubované vedle něj a dovolovalo ostatním nahlédnout dovnitř. Zrůdná podívaná. Tělo, nebo spíš to, co z něj zbylo, uvnitř leželo zkroucené, ale soudě podle všeho nemohlo být příliš natěsnané ani krátce po uzavření. Evidentně nebyl problém dovnitř zavřít menšího člověka, aniž by tam neměl trochu prostoru k určitému manévrování. Tereza ztěžka polkla a odvážila se zaostřit. Na lesklé lebce oběti visela už jen tenká změť vlasů. Na zkroucených rukou a nohou zbylo pramálo kůže, zatímco šlachy a vazy se stále ještě daly celkem slušně rozpoznat. Kosti byly vlhké a lesklé, jako by z nich někdo sundal maso sotva před pár minutami. Zahlédla i nějaké zbytky zmuchlaného a rozkladem zasaženého oblečení, které si na první pohled netroufla identifikovat, zda šlo o triko, mikinu nebo třeba šálu. Tereza si nakročila do strany, aby oběti pohlédla do tváře, ale to, co tam uviděla, už se tváří nazvat v žádném případě nedalo. Čekala, že ve scvrklých a zdeformovaných zbytcích masa a zčernale zejících otvorů po očních důlcích uvidí líně se převalovat červy, ale objevila jen dvojici chrobáků a něco, co připomínalo muší larvy. Když přikročila blíž, jako rána kladivem ji udeřil do nosu těžký zápach hniloby. Všimla si, že i Vanda se neklidně ošila, když před barelem poklekávala. Soudní lékařka si zakryla nos dlaní a zamyšleně zapátrala očima po obsahu barelu.

„Jak dlouho to je, co to otevřeli?“ zeptala se Vanda vyčítavým tónem.

„No, hned po oznámení, jakmile jsme se k tomu dostali,“ potvrdil Kučera, ačkoliv tušil, že si tím možná vzhledem k Vandinu tónu vyslouží přinejmenším nevraživý pohled.

„To znamená v kolik hodin?“ pokračovala významně Vanda a s pozdviženým obočím se na policistu otočila.

„Mohlo být tak deset, možná půl jedenácté.“

„Aha, takže je to takhle otevřené už zhruba tři hodiny, je to tak?“

„To souhlasí.“

„A co ten, kdo to otevřel? Je někde tady?“

„Ne, proč?“

Vanda na chvíli stáhla rty do jedné tenké čárky. „Říkal vám ten kolega, jak probíhalo to otvírání, jestli se během něho třeba nestalo něco neobvyklého?“

„No…,“ začal originálně Kučera a poškrábal se na skráni, „vlastně říkal, že hned jak to otevřeli, unikl ven hroznej smrad! Ne takový, jako je kolem toho cítit teď, ale ještě daleko horší.“

Vanda na něj chvíli civěla a pak srozuměně přikývla. „To jsem si myslela.“

Luděk pokrčil kolena a mhouřil do vnitřku barelu oči. Radek ho napodobil a zamyšleně si přejel prsty po strništi.

„Tak tohle tu už vážně dlouho nebylo,“ zavrčel rozrušeně Luděk, jako by tušil velký průšvih.

„Taková prasárna se nevidí často,“ potvrdil Radek a obrátil se na Vandu. „Dokážeš říct, jak dlouho to tady leželo?“

„Nejdřív to musím vzít na rozbor a prohlédnout, teď ti toho moc neřeknu,“ povzdechla si soudní lékařka. „Ale určitě tu je víc jak měsíc.“

„Proč ses ptala na ten způsob otevření?“ zajímalo Terezu.

Vanda kývla bradou k víku. „Šlo mi hlavně o to, jak moc to víko bylo utažené. Protože kdyby opravdu bylo hodně vzduchotěsné a vodotěsné, tak se tam uvnitř všechno nejspíš rozleje na kaši i s kostmi a velmi pravděpodobně by to doslova a do písmene po otevření vybuchlo, protože by se tam plyny nahromadily pod obrovským tlakem.“

„To se ale nestalo,“ podotkl Radek.

„Evidentně ne. To rozpínání uvnitř zřejmě vytlačilo víko natolik, že se tam utvořila nějaká škvíra a plyny skrz ni utíkaly ven,“ pokračovala Vanda. „Čím déle to je ale takhle vystaveno působení vzduchu, tím hůř se pak pozná, jak dlouho to tu leželo. Ale v tomhle stavu už na nějaké hodině asi nezáleží, odvezte ji k nám, hned se na to podívám. Ale opatrně!“

„No? Slyšeli jste ji? Tak do toho!“ Luděk dal pokyn opodál připraveným zdravotníkům a věci se daly hned do pohybu. „Hádám, že o nějakých stopách v okolí si můžu nechat zdát, že jo?“

Kučera přikývl. „Prohledali jsme to tu, ale nikde nic. Jestli to tu leží víc než měsíc, všecko už dávno smyl déšť. Navíc tohle místo je docela frekventované, vezměte si třeba tu houbařku. I kdybychom tu něco našli, třeba nedopalek cigarety nebo tak, nemůžeme určit, že to patřilo právě vrahovi a ne jen nějakýmu náhodnýmu pocestnýmu. Stejně tak stopy od pneumatik.“

„Skvělý,“ zavrčel ironicky Luděk. „Ale stejně si to ještě pro jistotu projdeme.“

Znovu začalo jemně poprchávat. Tereza sledovala, jak zdravotníci přehazují přes barel dlouhou plastovou pláštěnku a začínají ho připravovat na převoz. Zamyšleně si prohlížela okolí a zkoušela si představit, co se tu v lese před pár měsíci muselo stát.

„Byla ještě živá, když… ji tam zavřeli?“

Vanda, která dohlížela na bezchybný převoz barelu i s tělem, se na kapitánku otočila. „Ještě nemůžu úplně s jistotou říct, že naše mrtvola je žena. Nicméně chápu, že to předpokládáš. A jestli ji tam zavřeli mrtvou nebo živou, poznám až po ohledání.“

To už se ke skupince vracel Tom. Tereza si všimla, že se na barel obezřetně zadíval jen koutkem oka.

„Tak co nám neseš? Řekla ti něco nového?“ zeptal se Radek.

„Ne. Ale je fakt vysoká,“ poznamenal důležitě Tom snažící se trochu nadnést situaci. „Prostě jen ráno vyrazila houbařit a cestou to našla z větší části zahrabané ještě v hlíně. A protože z toho vycházel smrad zkaženýho masa, zalarmovala policii. Bála se to otevřít.“

„Hm,“ reagoval suše Luděk, dal ruce v bok a rozhlédl se. „Asi tady ještě chvíli zůstaneme. Těch barelů tu může být víc. Už jsem na to vyčlenil pár lidí. Pomozte jim s tím. Vanda se mezitím podívá na tělo.“

Tereza se chystala odejít pomoct s pročesáváním okolí, ale zastavil ji v tom krátký rozhovor Vandy s Luďkem.

„Myslíš, že zbylo něco k identifikaci, čeho se budeme moct chytit?“

Lékařka si povzdechla. „Jestli jo, tak v tomhle stavu to bude kurva mravenčí práce.“

„Co třeba zlomená ruka nebo noha, šrouby v koleni, záznamy od lékařů, od stomatologa…,“ nadhazoval Luděk.

„Však to říkám, kurevsky mravenčí práce,“ zdůraznila s úšklebkem Vanda a zamířila k autu.

Tereza si nemyslela, že tu ještě něco najdou, a už vůbec ne další barel s mrtvolou. Tohle bylo příliš frekventované místo, navíc pár set metrů odtud začínala vesnice Roztoky. Jen blázna by napadlo kousek od silnice vytvářet hromadné pohřebiště. Ta představa, že takových barelů může být někde zakopáno víc, ji děsila, ale zatím si nepřipouštěla, že by mohlo jít o něco většího.

Když už se schylovalo k ukončení prohledávání okolí, obrátila se na Luďka.

„Hele, tak si říkám,“ promluvila na něj, když ho našla sedět na kameni blízko místa, kde byl barel nalezen, „je to trochu divný, ne?“

„Co přesně?“ zvedl hlavu a povytáhl zvědavě obočí.

„To s tím barelem. Proč vrah zavíral někoho do barelu, když ho mohl jednoduše pohřbít jen tak, do hlíny. Vykopat díru, shodit tam tělo a pak to prostě zasypat?“

„Mluvíš mi z duše. Nemám tušení.“

„Mě vlastně napadá jen jeden důvod,“ řekla a dlouze se nadechla. „Předpokládejme, že to byla žena a vrahem byl muž. A ten muž chtěl, aby trpěla. Aby umírala v těžko popsatelném strachu. Tak ji do toho zavřel ještě živou, protože kdyby už byla mrtvá, ten barel… prostě to nedává smysl.“