náhradník

princ Harry

NÁHRADNÍK

Přeložila Jitka Jeníková

Copyright © 2023 by Prince Harry, The Duke of Sussex

Translation © Jitka Jeníková, 2023

This translation published by arrangement with Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC.

Book design © Simon M. Sullivan

Part Two opening photograph © MoD/Newspix International

Jacket design © Christopher Brand

Front-jacket photograph © Ramona Rosales

Back-jacket photograph © Martin Keene/PA Images

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-978-0

PRO MEG, ARCHIEHO A LILI… A PRO MOU MATKU, SAMOZŘEJMĚ

Minulost není nikdy mrtvá. Vždyť ještě nepominula.

– WILLIAM FAULKNER

Domluvili jsme se, že se setkáme pár hodin před pohřbem. Ve Frogmorských zahradách, u staré gotické ruiny. Dorazil jsem tam jako první.

Rozhlédl jsem se, ale nikde nikdo.

Zkontroloval jsem telefon. Žádné zprávy, žádné hlasovky.

Pomyslel jsem si, že musejí mít zpoždění, a opřel se o kamennou zeď.

Odložil jsem telefon a nabádal se: Zůstaň v klidu.

Panovalo typicky dubnové počasí. Už ne zima, ale ještě ne jaro. Stromy se držely holé, ovšem vzduch byl příjemný. Nebe mělo ocelovou barvu, ale tulipány už začínaly rašit. Panovalo mdlé světlo, temně modré jezero vinoucí se zahradami se však lesklo.

Jak je to tu všechno nádherné, myslel jsem si. A smutné.

Kdysi jsem měl za to, že tady bude navždy můj domov. Namísto toho se i tohle místo ukázalo jen jako další krátká zastávka.

Když jsme odtud s manželkou utíkali v obavách o své duševní zdraví i fyzické bezpečí, netušil jsem, kdy se sem vrátím. Psal se leden 2020. Po roce a čtvrt jsem tu teď stál znovu – několik dní poté, co jsem po probuzení objevil dvaatřicet zmeškaných hovorů, a po krátkém, srdceryvném telefonátu s babičkou: Harry… Dědeček zemřel.

Vítr zesílil, ochladilo se. Nahrbil jsem se, třel si paže a litoval, že mám jen tenkou bílou košili. Kéž bych se nepřevlékl z obleku, který jsem měl na pohřbu. Kéž bych si vzal kabát. Nastavil jsem větru záda a uvědomil si, že gotická zřícenina, která se za mnou tyčí, není ve skutečnosti o nic gotičtější než Londýnské oko. Stačil jeden šikovný architekt a trocha podobně šikovné kamufláže. Pomyslel jsem na všechny další věci kolem, o nichž platilo totéž.

Přesunul jsem se od kamenné zdi k malé dřevěné lavičce. Posadil jsem se, znovu zkontroloval telefon a rozhlédl se po pěšině.

Kde jsou?

Další nápor větru. Zvláštní – připomněl mi dědu. Možná za to mohlo jeho chladné chování. Nebo jeho ledový smysl pro humor. Vybavil se mi jeden lovecký víkend před několika lety. Jeden z mých přátel se dědy ve snaze navázat hovor zeptal, co si myslí o mém novém plnovousu, který se v rodině i v tisku stal předmětem sporu. Měla by královna došlápnout na prince Harryho, aby se oholil? Dědeček se na mého kamaráda podíval, pak sklouzl pohledem k mé bradě a ďábelsky se zazubil. TOHLE přece není žádný plnovous!

Všichni se smáli. Oholit, či neoholit, to bylo to, oč tu běželo, ale pokud šlo o dědu, ten by požadoval mohutnější plnovous. Nech si narůst přepychová vousiska jako pořádný Viking!

Myslel jsem na dědečkovy pevné názory, na řadu jeho vášní – vozatajství, grilování, střelbu, jídlo, pivo. Na to, jak si dokázal užívat života. To měl s mojí matkou společné. Možná proto ji měl tak rád. Dávno předtím, než se stala princeznou Dianou, když ještě byla prostě jen Diana Spencer, učitelka v mateřské škole, utajovaná přítelkyně prince Charlese, platil dědeček za jejího nejhlasitějšího obhájce. Někteří prohlašovali, že to on sňatek mých rodičů zprostředkoval. Pokud ano, mohli bychom říci, že byl dědeček prvotním hybatelem mé existence. Nebýt jeho, nikdy bych se nenarodil.

Stejně jako můj starší bratr.

Na druhou stranu by tu pak má matka pořád ještě byla. Kdyby se neprovdala za tatínka…

Vzpomněl jsem si na jeden rozhovor, který jsme vedli s dědečkem, jen já a on, krátce poté, co oslavil sedmadevadesáté narozeniny. Uvažoval o konci. Vyprávěl mi, že už nemůže dělat to, co ho těší. Nejvíc ze všeho mu ale chyběla práce. Bez práce, říkal, bez té se všechno zhroutí. Nevypadal smutně, jen připraveně. Musíš vědět, kdy je čas odejít, Harry.

Pohlédl jsem do dálky, k siluetám krypt a náhrobků poblíž Frogmoru. Pohřebiště britské královské rodiny. Místo posledního odpočinku tolika z nás včetně královny Viktorie. A také nechvalně známé Wallis Simpson. A jejího dvojnásob nechvalně proslulého manžela Eduarda, někdejšího krále a mého praprastrýce. Poté, co se Eduard vzdal kvůli Wallis trůnu a společně uprchli z Británie, sžírala je otázka jejich posledního návratu – oba byli posedlí tím, aby po smrti skončili uložení tady. Královna, moje babička, jim to slíbila. Vyhradila jim ale místo daleko od všech ostatních, pod pokrouceným platanem. Možná to mělo být finální pohrožení prstem. Nebo další, konečné vyhnanství. Zajímalo by mě, co by si o svých obavách mysleli Wallis s Eduardem teď. Záleželo na něčem z toho nakonec? Uvažoval jsem, zda o tom vůbec uvažovali oni sami. Vznášeli se v nějakém vzdušném království a stále ještě přemítali o svých volbách, nebo nebyli Nikde a nemysleli na Nic? Mohlo by po tomhle všem opravdu nastat Nic? Má vědomí, tak jako čas, svůj konec? Nebo možná, ale skutečně jen možná, stojí teď tady, vedle falešné gotické ruiny nebo vedle mě, a potají poslouchají moje myšlenky. A pokud ano… není tu třeba i máma?

Myšlenka na ni mi, tak jako vždycky, dodala záchvěv naděje, zaplavila mě energií.

A zabodla do mě smutek.

Máma mi chyběla každý den, ale dnes, těsně před nervydrásajícím setkáním ve Frogmoru, jsem si uvědomil, jak moc po ní toužím, a nedokázal jsem přesně říct proč. I tohle, jako tolik z toho, co s ní souviselo, se jen těžko vyjadřovalo slovy.

Přestože byla má matka princezna a jmenovala se jako bohyně, připadala mi obě tato označení vždycky slabá, nedostatečná. Lidé ji běžně přirovnávali k ikonickým postavám a ke světcům, od Nelsona Mandely přes matku Terezu po Johanku z Arku, ale všechna tato připodobnění, ač ušlechtilá a láskyplná, se mi zdála mimo. Nejvýraznější žena na světě, jedna z nejmilovanějších, má matka byla jednoduše nepopsatelná, tak to prostě je. A přesto… Jak mohl někdo tak výrazně přesahující rámec běžného jazyka zůstávat v mé paměti tak skutečný, tak hmatatelně přítomný, tak neuvěřitelně živý? Jak to, že jsem ji viděl stejně živě jako labuť, která ke mně mířila přes temně modré vody jezera? Jak to, že jsem stále ještě slyšel její smích, stejně hlasitý jako ptačí zpěv v holých větvích? Tolik jsem toho zapomněl, protože když zemřela, byl jsem ještě malý – ale mnohem větší zázrak představovalo všechno to, co jsem si pamatoval. Její ohromující úsměv, její zranitelné oči či to, jak s dětským nadšením milovala filmy a hudbu a oblečení a sladkosti – a nás. Jak jen milovala mě a mého bratra. Obsedantně, přiznala v jednom rozhovoru.

Maminko… nápodobně.

Možná se zdála všudypřítomná ze stejného důvodu, pro který byla nepopsatelná, totiž že ji tvořilo lehké, čisté a zářivé světlo – a jak chcete světlo opravdově popsat? Dokonce i Einstein s tím měl problémy. Astronomové nedávno přeskupili největší teleskopy, namířili je na malinkatou skulinu ve vesmíru a dokázali zachytit záblesk dechberoucí hvězdy, kterou nazvali Earendel, což ve staré angličtině označuje jitřenku. Nachází se miliardy kilometrů daleko a dost možná už dávno vyhasla, zároveň je ale blíž velkému třesku a okamžiku stvoření než naše Mléčná dráha a zůstává viditelná lidskému smrtelnému zraku jen proto, že se vyznačuje tak úžasnou jasností a oslnivostí.

Taková byla moje matka.

Proto jsem ji nikdy nepřestal vidět a vnímat – a ono dubnové odpoledne ve Frogmoru tím spíš.

Proto a také kvůli tomu, že jsem dál nesl její pochodeň. Přišel jsem do těchto zahrad, protože jsem toužil po klidu. Chtěl jsem ho víc než všechno ostatní. Chtěl jsem ho kvůli své rodině, kvůli sobě – a kvůli ní.

Lidé zapomínají, jak moc maminka usilovala o klid a mír. Mnohokrát objela celý svět, plahočila se po minových polích, objímala pacienty s AIDS, utěšovala válečné sirotky. Neustále se snažila, aby někomu někde zajistila klid a mír, a já věděl, jak zoufale by chtěla – ne, žádné by, prostě jen chtěla –, aby mezi jejími chlapci panoval mír, stejně jako mezi námi dvěma a tatínkem. A vůbec v celé rodině.

Mezi Windsory už celé měsíce zuří válka. Sváry v naší společenské vrstvě propukaly a zase utichaly po celá staletí, tentokrát to však bylo jiné. Tady šlo o veřejný rozkol maximálního rozsahu a hrozilo, že se dostaneme do fáze, kdy už nebude šance na nápravu. Přestože jsem tedy přiletěl speciálně a výhradně na dědečkův pohřeb, požádal jsem v mezičase o tajnou schůzku se svým starším bratrem Willym a s otcem, abychom stávající situaci probrali.

Abychom našli řešení.

Znovu jsem se podíval na mobil, znovu se rozhlédl po pěšině a pomyslel si: Možná si to rozmysleli. Možná nepřijdou.

Na zlomek vteřiny jsem zvažoval, že to vzdám a půjdu se sám projít po zahradách nebo zamířím do domu, kde všichni moji bratranci a sestřenice popíjeli a vyprávěli si historky o dědovi.

Potom jsem je konečně zahlédl. Kráčeli těsně u sebe mým směrem a vypadali zachmuřeně, téměř zlověstně. A kromě toho také působili zajedno. Sevřel se mi žaludek. Normálně by se dohadovali o tom či onom, ale teď kráčeli téměř jako jeden muž – jako spojenci.

Na okamžik mě napadlo: Počkat, máme se sejít, abychom se prošli… nebo abychom se utkali?

Vstal jsem z lavičky, udělal váhavý krok směrem k nim a chabě se usmál. Úsměv mi neopětovali. Srdce mi teď začalo tlouct opravdu zběsile. Dýchej zhluboka, nabádal jsem se.

Kromě strachu jsem pociťoval i jakousi abnormálně zesílenou vnímavost a intenzivní zranitelnost, již jsem zažíval v klíčových momentech života.

Když jsem kráčel za matčinou rakví.

Když jsem poprvé vyrážel do bitvy.

Když jsem pronášel projev uprostřed panické ataky.

Měl jsem stejný pocit, jako kdybych se vydával na cestu a netušil, zda na to mám – ale zároveň jsem si velice dobře uvědomoval, že není návratu. Že za volantem sedí Osud.

Dobře, mami, pomyslel jsem si a přidal do kroku, jdeme na to. Drž mi palce.

Setkali jsme se uprostřed pěšiny. Willy? Tatínku? Ahoj.

Harolde.

Bolestivě vlažné.

Otočili jsme se a v řadě vedle sebe vyrazili po štěrkové pěšině a přes kamenný mostek porostlý břečťanem.

To, jak snadno jsme srovnali krok, jak jsme mlčky se svěšenými hlavami kráčeli týmž uměřeným tempem, a blízkost všech těch hrobů – jak by to někomu mohlo nepřipomenout maminčin pohřeb? Napomínal jsem se, abych na to nemyslel a místo toho se soustředil na příjemné křupání kamínků pod nohama a na to, jak se naše slova ve vzduchu rozplývala jako obláčky dýmu.

Protože jsme Britové a protože jsme Windsorové, začali jsme si zcela nenuceně povídat o počasí. Porovnali jsme si dojmy z dědečkova pohřbu. S posmutnělými úsměvy jsme si připomněli, že si ho celý, do nejmenších detailů, naplánoval sám.

Banální tlachání. To nejbanálnější. Dotkli jsme se všech podružných témat a já dál vyčkával, až se dostaneme k tomu hlavnímu, a přemítal, proč to trvá tak dlouho – a také jak mohou, pro všechno na světě, působit můj otec s bratrem tak klidně.

Rozhlédl jsem se. Ušli jsme kus a ocitli se přímo uprostřed královského pohřebiště, zaboření hlouběji po kotníky v mrtvých tělech než princ Hamlet. Když už jsme u toho… Nežádal jsem, aby mě pohřbili tady? Několik hodin předtím, než jsem odešel do války, mi můj osobní tajemník oznámil, abych si vybral místo, kde by měly spočinout moje ostatky. Pokud by došlo na nejhorší, Vaše královská Výsosti… Válka je ošemetná věc…

V úvahu přicházelo několik možností. Kaple svatého Jiří? Královská hrobka ve Windsoru, kde právě usazovali dědečka?

Ne – vybral jsem si tohle místo, protože zahrady jsou krásné a protože to tu působilo klidně.

Stáli jsme v podstatě na obličeji Wallis Simpson a tatínek se pustil do mikrokázání o člověku ležícím tady či o královském bratranci odpočívajícím onde, všech těch kdysi význačných vévodech a vévodkyních, lordech a lady, aktuálně přebývajících pod zemí. Jakožto celoživotní student historie se mohl podělit o hromadu informací a jedna má část si pomyslela, že tu strávíme několik hodin a na konci nás dost možná čeká test. Naštěstí toho nechal a my pokračovali dál přes trávník kolem břehu jezera, až jsme došli k nádhernému záhonku narcisů.

Tam jsme se konečně dostali k věci.

Pokusil jsem se jim vysvětlit svůj úhel pohledu. Nevedlo se mi nejlíp. Zaprvé jsem byl pořád ještě nervózní, bojoval jsem s udržením emocí na uzdě a zároveň se snažil mluvit stručně a věcně. A navíc jsem si slíbil, že tenhle rozhovor nepřeroste v další hádku. Brzy jsem však zjistil, že to nezáleží jen na mně. Tatínek a Willy měli sehrát své role a připravovali se na boj. Kdykoliv jsem přišel s novým vysvětlením, nadhodil novou myšlenku, jeden nebo oba mě přerušili. Obzvlášť Willy nechtěl nic slyšet. Poté, co mě několikrát umlčel, začali jsme na sebe štěkat a zopakovali leccos z toho, co jsme říkali už měsíce, možná roky. Vyhrotilo se to do té míry, že tatínek zvedl ruce. Dost!

Postavil se mezi nás a upřel pohled do našich zrudlých tváří: Prosím – nedělejte mi z posledních let života utrpení.

Jeho hlas zněl chraplavě, rozechvěle. Zněl, abych řekl pravdu, staře.

Pomyslel jsem na dědečka.

Všechno se ve mně najednou pohnulo. Podíval jsem se na Willyho, skutečně jsem se na něj podíval, možná poprvé od časů našeho dětství. Všechno jsem si vepsal do paměti: Jeho známý úšklebek, jenž se mu na tváři objevil, kdykoliv se mnou něco řešil. Jeho prořídlé vlasy, o poznání prořídlejší než moje. Jeho věhlasnou podobnost s maminkou, která časem ustupovala. S věkem. V určitých směrech byl mým zrcadlem, v jiných mým pravým opakem. Můj milovaný bratr, můj úhlavní nepřítel. Jak se to jen stalo?

Padla na mě smrtelná únava. Chtěl jsem jít domů a uvědomil jsem si, jak složitý koncept se z domova stal. Nebo tomu tak možná bylo vždycky. Mávnutím ruky jsem obsáhl zahrady, město za nimi, celý národ a řekl jsem: Willy, tohle měl být náš domov. Měli jsme tu prožít zbytek života.

Odešel jsi, Harolde.

Jo – a ty víš proč.

Nevím.

Ty… to nevíš?

Upřímně ne, nevím.

Zaklonil jsem hlavu. Nemohl jsem uvěřit vlastním uším. Jedna věc byla nesouhlasit ohledně toho, o čí chybu šlo nebo jak se věci mohly vyvíjet jinak, ovšem aby tvrdil, že vůbec netuší, proč jsem opustil rodnou zemi – zemi, za kterou jsem bojoval a byl připravený za ni položit život –, svou vlast? Znepokojilo mě to. Skutečně tvrdil, že nemá ponětí, proč jsme s manželkou učinili tak drastický krok a sbalili se, spolu s dítětem prchali jako o život a nechali tu úplně všechno – dům, přátele, nábytek? Opravdu?

Vzhlédl jsem do korun stromů: Tak ty to nevíš!

Harolde… upřímně, nevím.

Otočil jsem se k tatínkovi. Sledoval mě pohledem, v němž jsem četl: Ani já to nevím.

Páni, pomyslel jsem si. Možná to fakt nevědí.

Šokovalo mě to. Ale možná to tak skutečně bylo.

A pokud nevěděli, proč jsem odešel, možná mě prostě neznali. Ani v nejmenším.

Možná tomu tak bylo vždycky.

A upřímně, já to nejspíš také nevěděl.

Z té myšlenky mě zamrazilo, najednou jsem si přišel strašlivě sám.

Zároveň ve mně ale zaplál oheň. Řekl jsem si: Musím jim to povědět.

Jak bych ale mohl?

Nemůžu. Trvalo by to příliš dlouho.

Navíc se očividně nenachází ve správném rozpoložení, aby mě poslouchali.

Aspoň ne teď. Ne dnes.

A proto:

Tatínku? Willy?

Světe?

Pojďme na to.

PRVNÍ ČÁST: ze tmy, jež mne halí

1.

Vždycky se toho spoustu napovídalo.

Lidé si tu a tam šeptali o těch, kterým se na Balmoralu nevedlo dobře. Například o jedné dávné královně. Šílená smutkem se zabarikádovala uvnitř Balmoralu a přísahala, že už nikdy nevyjde ven. Jeden nadmíru korektní premiér tohle místo nazval „neskutečným“ a „fakticky podivným“.

Mám ale dojem, že se ke mně všechny tyhle historky donesly až mnohem později. Nebo jsem je možná slyšel, aniž se na mně nějak podepsaly. Pro mě představoval Balmoral jednoduše ráj. Disney World zkřížený s druidským hájem. Vždycky mě příliš zaneprazdňovalo rybaření, střílení a pobíhání po kopci, než abych si všiml čehokoliv divného na feng-šuej starého hradu.

Snažím se říct, že jsem tam býval šťastný.

Je vlastně docela dobře možné, že vůbec nejšťastnější jsem byl jednoho zlatého letního dne na Balmoralu: 30. srpna 1997.

Na hradě jsme tou dobou strávili týden. Podle plánu měl pobyt trvat čtrnáct dní. Stejně jako předchozí rok, stejně jako předpředchozí rok. Balmoral znamenal specifické miniaturní roční období, dvoutýdenní mezihru na Skotské vysočině, označující přechod od vrcholného léta k začátku podzimu.

Babička se zde nacházela také. Jak jinak. Vždycky na Balmoralu trávila většinu léta. A byl tu i dědeček. A Willy. A tatínek. Celá rodina, až na maminku, protože maminka už do rodiny nepatřila. Buď vzala do zaječích, nebo ji vyhodili – podle toho, koho jste se zeptali. Já se nezeptal nikdy nikoho. Každopádně trávila prázdniny někde jinde. Kdosi říkal, že v Řecku. Na Sardinii, tvrdil někdo jiný. Ne, ne, ozval se někdo další, vaše matka je v Paříži! Možná mi to říkala sama maminka. Když ten den telefonovala, abychom si popovídali. Vzpomínka se, bohužel, stejně jako miliony dalších schovává za vysokou mentální zdí. Jak trýznivě a svůdně působí vědomí, že tam někde na opačné straně vyčkávají, jen kousíček ode mě – zeď je však příliš vysoká a příliš silná. Nezdolatelná.

Podobně jako věžičky Balmoralu.

Ať už byla maminka kdekoliv, věděl jsem, že je tam se svým novým kamarádem. Tohle slovo všichni používali. Ne přítel, ne milenec. Kamarád. Mně připadal jako fajn chlap. S Willym jsme se s ním nedávno seznámili. Vlastně jsme s Willym byli u toho, když se s ním maminka před nějakým časem v St. Tropez poprvé potkala. Měli jsme se báječně, jen my tři, a bydleli jsme ve vile, která patřila jednomu starému džentlmenovi. Hodně jsme se nasmáli a nablbnuli – tak jako vždycky, když jsme trávili čas s maminkou a Willym, ale o prázdninách to bylo pokaždé ještě lepší. Celá dovolená v St. Tropez mi připadala jako nebe na zemi. Počasí nám vyšlo skvěle, jídlo mi chutnalo a maminka se usmívala.

Všemu ale vévodily vodní skútry.

Komu patřily? To nemám tušení. Nicméně si živě vybavuju, jak jsme na nich s Willym řádili v nejhlubších částech kanálu; jak jsme kroužili a čekali, až se objeví velké převozní lodě. Obrovské vlny, jež vytvářely, nám sloužily jako rampy, po kterých jsme se dostali do vzduchu. Netuším, jak se stalo, že jsme se nezabili.

Objevil se maminčin kamarád až po té nehodě na skútru? Asi ne, spíš o trochu dřív. Ahoj, ty musíš být Harry. Havraní vlasy, opálená pleť, thymolinový úsměv. Jak se máš? Já jsem blablabla. Hučel do nás, hučel do mamky. Obzvlášť do mamky. Cíleně do mamky. Místo očí měl rudá srdíčka.

Bezpochyby se choval neomaleně. Ale zároveň byl milý. Dal mamince dárek. Diamantový náramek. Vypadalo to, že se jí líbí. Často ho nosila. Pak jsem o něm přestal přemýšlet.

Hlavně že je mamka šťastná, pověděl jsem Willymu a ten řekl to samé.

2.

Jako šok systému, přesně tak působil přechod ze sluncem zalitého St. Tropez do podmračeného Balmoralu. Matně si ten šok z prvního týdne vybavuju, byť si kromě něj nevzpomínám na nic moc dalšího. Můžu téměř s jistotou garantovat, že jsem většinu týdne strávil venku. Má rodina žila venku – hlavně babička, která byla nerudná, když aspoň hodinu denně nestrávila na čerstvém vzduchu. Co jsme tam však dělali, co ten den zaznělo, co jsme měli na sobě nebo co jsme jedli, to si vybavit nedokážu. Podle některých zpráv jsme si vyjeli na královské jachtě z ostrova Wight na hrad, byla to poslední plavba naší jachty. Zní to moc hezky.

Naprosto jasně si naproti tomu vybavuju okolí. Husté lesy. Kopec porostlý trávou okousanou vysokou zvěří. Řeku Dee vlnící se Vysočinou. Vysoko se tyčící Lochnagar s nikdy nemizející sněhovou čepicí. Krajina, geografie, architektura, to vyplňuje mou paměť. Data? Je mi líto. Budu si je muset dohledat. Rozhovory? Budu se opravdu snažit, ale neberte mě za slovo, obzvlášť když bude řeč o devadesátých letech. Zeptejte se mě však na místo, na kterém jsem byl – na hrad, kokpit, učebnu, salon, ložnici, zámek, zahradu, hospodu –, a já vám ho vykreslím do posledních cvočků, které držely koberec.

Proč mi paměť organizuje zkušenosti takhle? Je za tím genetika? Trauma? Nějaká frankensteinovská kombinace obojího? Může za to můj vnitřní voják, který posuzuje každý prostor jako potenciální bojiště? Je na vině mé vrozené peciválství, jež se vzpouzí vnucenému kočovnému životu? Nebo mám podvědomě pocit, že svět má vlastně podobu bludiště a v bludišti byste se nikdy neměli ocitnout bez mapy?

Ať už je důvod jakýkoliv, má paměť je, jaká je, a dělá, co dělá – shromažďuje a selektuje, jak se jí to hodí, a v tom, co a jak si pamatuju, se nachází stejné množství pravdy jako v takzvaných faktech. Chronologie a příčina a následek jsou často jen výmysly, jež si o minulosti vytváříme. Minulost není nikdy mrtvá. Vždyť ještě nepominula. Když jsem tenhle citát nedávno objevil na BrainyQuote.com, dočista mě ohromil. Pomyslel jsem si, kdo je kruci ten Faulkner? A jak je s námi, Windsory, příbuzný?

A tak: Balmoral. Když zavřu oči, vidím hlavní vchod, členěná okna, široký portikus a tři schody z šedo-černě zrnitého mramoru, vedoucí k masivním vstupním dveřím z dubu barvy whisky, jež často zůstávaly otevřené a zapřené těžkým kamenem na curling. Na stráži u nich stával jeden ze sluhů v červeném saku. Po vstupu jste se ocitli v prostorné hale s podlahou z bílého kamene, s šedivými obklady s hvězdami a obrovským krbem s nádhernou římsou z ozdobně vyřezávaného tmavého dřeva. Na jedné straně se nacházela komora a nalevo vedle vysokých oken háčky na rybářské pruty, vycházkové hole, gumáky a těžké pláštěnky – měli jsme tu spoustu pláštěnek, protože léto umí být v celém Skotsku pěkně promáčené a studené a v tomto sibiřském výběžku dokázalo být obzvlášť lezavé. Světle hnědé dřevěné dveře vedly do chodby vyložené karmínově rudým kobercem, zdi pokrývaly tapety se vzorem vzlétajícího hejna, jež bylo vyvedeno ve zlatě a připomínalo Braillovo písmo. Z chodby se vcházelo do spousty pokojů, přičemž každý měl nějaký účel – k sezení nebo ke čtení, ke sledování televize nebo popíjení čaje. Jeden z pokojů patřil pážatům, z nichž mnohá jsem si oblíbil a vnímal je jako bláznivé strýčky. A pak tu byla hlavní síň hradu, zbudovaná v devatenáctém století v podstatě na místě jiného hradu, jenž se datoval do století čtrnáctého, kdy žil jiný princ Harry, který skončil ve vyhnanství, později se vrátil a zničil všechno a všechny na dohled. Můj vzdálený příbuzný. Má spřízněná duše, tvrdili by někteří. Když nic jiného, můj jmenovec. Já se narodil 15. září 1984 a pokřtili mě jako Henryho Charlese Alberta Davida z Walesu.

Od prvního dne mi ale všichni říkali Harry.

Uprostřed hlavní síně se nacházelo velké schodiště. Široké, dramatické a jen málokdy používané. Kdykoliv babička zamířila se všemi velškorgii v patách do své ložnice ve druhém patře, dávala přednost výtahu.

Stejně jako velškorgiové.

Poblíž babiččina výtahu se kousek za karmínovými létacími dveřmi zvedalo z podlahy, kterou pokrýval zelený kostkovaný koberec, menší schodiště s mohutným železným zábradlím; vedlo do druhého patra, kde stála socha královny Viktorie. Kdykoliv jsem ji míjel, poklonil jsem se jí. Vaše Výsosti! Willy dělal to samé. Řekli nám, že tak se to dělává, ale já bych to dělal stejně. „Babi Evropy“ mi připadala nesmírně důležitá nejen proto, že ji babička milovala, nebo kvůli tomu, že mě chtěl tatínek kdysi pojmenovat po jejím manželovi. (Maminka mu v tom zabránila.) Viktorie poznala velkou lásku a nesmírné štěstí – prožila však v zásadě tragický život. Její otec, princ Eduard, vévoda z Kentu a Strathearnu, byl prý sadista, kterého sexuálně vzrušoval pohled na bičované vojáky, a její milovaný manžel Albert jí zemřel před očima. Během předlouhého panování po ní při osmi různých příležitostech osmkrát vystřelilo sedm různých osob.

Žádná z kulek nenašla svůj cíl. Viktorii nedokázalo nic sejmout.

Za Viktoriinou sochou se to začínalo komplikovat. Dveře vypadaly jedny jako druhé a pokoje tu byly průchozí. Člověk se mohl snadno ztratit. Otevřete špatné dveře a narazíte na komorníka, který pomáhá tatínkovi s oblékáním. Nebo hůř – vtrhnete dovnitř v okamžiku, kdy tatínek zrovna dělá stojku na hlavě. Tento cvik mu doporučil jeho fyzioterapeut. Stoj na hlavě se ukázal jako jediný účinný lék proti neustále bolavému krku a zádům, za které mohla především stará zranění z póla. Stojky dělal denně, oblečený jen v trenýrkách, opíral se přitom o dveře nebo se zavěšoval na tyč jako zdatný akrobat. Pokud jste na kliku položili byť jen prstíček, okamžitě se k vám z druhé strany nesly prosby: Ne! Ne! Neotvírej! Pro lásku boží, neotvírej!

Na Balmoralu se nachází padesát ložnic, z nichž jednu přepažili pro mě a Willyho. Dospělí jí říkali dětský pokoj. Willy dostal větší část s manželskou postelí, s velkým umyvadlem, se skříní se zrcadlovými dveřmi a s nádherným oknem s výhledem na nádvoří, fontánu a bronzovou sochu srnce. Moje polovina byla menší, ne tak luxusní. Nikdy jsem se nezeptal proč. Nezajímalo mě to. Navíc jsem se ani ptát nemusel. Willy, o dva roky starší než já, byl Následník, kdežto já byl Náhradník.

Takhle o nás nemluvil jen tisk – byť ten vždycky. Tyhle přezdívky používali často i tatínek, maminka a dědeček. Dokonce i babička. Následník a Náhradník – neobsahovalo to žádnou kritiku ani nejasnost. Já představoval stín, podpěru, plán B. Přišel jsem na svět pro případ, že by se Willymu něco stalo. Povolali mě, abych vytvořil zálohu, zajišťoval rozptýlení, odvracel pozornost a v případě nutnosti poskytl náhradní díly. Třeba ledvinu. Krevní transfuzi. Špetku kostní dřeně. Hned na počátku mé životní poutě mi to velmi explicitně vysvětlili a pravidelně připomínali. Ve dvaceti letech jsem se poprvé doslechl, že prý tatínek v den mého narození mamince řekl: Báječné! Teď jsi mi dala Následníka i Náhradníka – mám splněno. Vtip. Nejspíš. Na druhou stranu údajně tatínek jen pár minut po předvedení této veselohry vyrazil na schůzku se svou přítelkyní. No. Mnohá pravda se vyslovuje žertem.

Neuráželo mě to. Nic jsem si z toho nedělal, vůbec z ničeho. Nástupnictví bylo jako počasí nebo poloha planet nebo střídání ročních období. Kdo měl čas lámat si hlavu s tak pevně danými věcmi? Kdo by se obtěžoval s osudem tesaným do kamene? Coby Windsor jste se museli dopracovat k tomu, které skutečnosti platí nadčasově, a ty pak pustit z hlavy. Znamenalo to vstřebat základní parametry vlastní identity a instinktivně vědět, kdo jste – a ten někdo představoval navždy vedlejší produkt toho, kým nejste.

Nebyl jsem babička.

Nebyl jsem tatínek.

Nebyl jsem Willy.

Byl jsem třetí v řadě za nimi.

Každý kluk a holka si aspoň jednou v životě představovali, že jsou princ nebo princezna. A proto, Náhradník Nenáhradník, nebylo zdaleka tak hrozné jím být. Navíc – netvořilo to, že stojíte pevně za lidmi, které milujete, samu podstatu definice cti? Lásky?

Jako poklona Viktorii, když jste ji míjeli?

3.

Vedle mého pokoje se nacházel jakýsi kulatý obývací pokoj. Kulatý stůl, zrcadlo na zdi, pracovní stůl, krb doplněný pohodlným sedacím prostorem. Ve vzdálenějším rohu se tyčily velké dřevěné dveře, které vedly do koupelny. Dvojice mramorových umyvadel působila jako prototyp jejich prvních vyrobených předků. Všechno na Balmoralu bylo buď staré, nebo upravené do podoby, aby to tak vypadalo. Hrad představoval hřiště, lovecký zámeček, ale také jeviště.

Koupelně vévodila vana na nožičkách – a dokonce i voda, která tekla z kohoutků, působila staře. Ne špatným způsobem. Staře jako jezero, v němž Merlin pomohl Artušovi najít kouzelný meč. Nahnědlá voda, připomínající slabý čaj, víkendové hosty často znepokojovala. Omlouvám se, ale vypadá to, že je něco špatně s vodou v mé toaletě? Tatínek se vždycky usmál a hosty ujistil, že s vodou není v nepořádku vůbec nic; ba právě naopak! Byla filtrována a oslazena skotskou rašelinou. Voda přitéká přímo z kopce, a zažijete tak jednu z největších slastí života – horskou koupel.

V závislosti na tom, čemu dáváte přednost, mohla být koupel na Skotské vysočině buď úplně ledová, nebo naprosto vařící; kohoutky byly na celém hradě perfektně seřízené. Podle mého názoru se jen máloco vyrovná vařící vaně, obzvlášť když jsem se při ní mohl dívat ven střílnami a představovat si, jak u nich kdysi stávali lučištníci na stráži. Prohlížel jsem si hvězdnou oblohu a zahrady obehnané zdmi a představoval si, že se vznáším nad obrovským trávníkem, který batalion zahradníků udržoval stejně hladký a zelený jako kulečníkový stůl. Každé stéblo bylo precizně posekané, trávník vypadal naprosto dokonale. S Willym jsme se cítili provinile, když jsme přes něj chodili, natož když jsme po něm jezdili na kole. Ale stejně jsme to dělali – pořád. Jednou jsme po trávníku honili sestřenici. My jeli na čtyřkolkách a sestřenice v motokáře. Skvěle jsme se bavili, dokud nenabourala přímo do zeleného kandelábru. Neskutečný pech, protože šlo o jediný sloup široko daleko. Ryčeli jsme smíchy, ačkoliv se sloup, donedávna žijící jako strom v jednom z okolních lesů, přelomil čistě vejpůl a spadl přímo na ni. Měla štěstí, že vyvázla bez vážnějších zranění.

Toho dne, 30. srpna 1997, jsem se moc dlouho na trávník nedíval. S Willym jsme večerní koupání vzali hopem, skočili do pyžam a nadšeně se usadili před televizi. Dorazili sluhové a nesli tácy s talíři zakrytými stříbrnými poklopy. Položili je na dřevěné stolky a pak s námi, jako vždycky, chvíli vtipkovali, než nám popřáli bon appétit.

Sluhové a kostní porcelán – to všechno zní nóbl a nejspíš to takové i bylo, ale pod elegantními poklopy se nacházelo obyčejné jídlo pro děti. Rybí prsty, pastýřské koláče, pečené kuře, hrášek.

Připojila se k nám naše chůva Mabel, která se kdysi starala i o tatínka. Když jsme se cpali, zaslechli jsme pleskání trepek – to se tatínek vracel z koupelny. Nesl si své „rádio“, jak říkával přenosnému CD přehrávači, na němž rád naložený ve vaně poslouchal „pohádkové knížky“. Tatínek byl jako hodinky, takže když jsme ho z chodby zaslechli, věděli jsme se, že se blíží osmá.

O půl hodiny později se k nám donesly první zvuky ohlašující počátek migrace dospělých do přízemí a pak první mečivé tóny doprovodných dud. Na příští dvě hodiny se dospělí změní v zajatce ve večerním vězení, budou muset sedět u dlouhého stolu a mhouřit na sebe oči v mdlém světle mnohoramenného svícnu navrženého princem Albertem. Budou muset sedět pěkně zpříma nad porcelánovými talíři a křišťálovými číšemi, které personál (s využitím metru) rozestavěl s matematickou přesností, a budou se muset šťourat v křepelčích vejcích a tresce a napěchovaní ve svém nejreprezentativnějším oblečení budou muset udržovat jalovou konverzaci. Černé kravaty, černé tvrdé střevíce, kostkované kalhoty. Možná dokonce i kilty.

Pomyslel jsem si: Být dospělý je čiré peklo!

Tatínek se u nás zastavil cestou na večeři. Šel pozdě, ale dramaticky zvedl stříbrný poklop – Mňam, kéž bych měl tohle! – a dlouze si přičichl. Vždycky očichával věci. Jídlo, růže, naše vlasy. Musel být v minulém životě bloodhound. Možná ke všemu tak dlouze čichal proto, že přes jeho osobní vůni bylo těžké zachytit cokoliv jiného. Eau Sauvage. Plácal si ji na tváře, krk, košili. Květinový parfém s nádechem čehosi ostrého, snad pepře nebo střelného prachu, vyráběli v Paříži. Psalo se to na flakónu. Vzpomněl jsem si u toho na maminku.

Ano, Harry, maminka je v Paříži.

Jejich rozvod se završil přesně před rokem. Téměř na den.

Nezlobte, kluci.

Nebudeme, tati.

A neponocujte.

Odešel. Jeho vůně zůstala.

S Willym jsme dojedli večeři, chvíli jsme se ještě dívali na televizi a pak se vypravili za některou z obvyklých rošťáren, které jsme před večerkou vyváděli. Posadili jsme se na horní stupeň bočního schodiště a potají poslouchali, co si dospělí vykládají – v naději, že zachytíme nějaké neslušné slovíčko nebo historku. Létali jsme po dlouhých chodbách pod bedlivými zraky desítek vycpaných jeleních hlav. V jednom momentu jsme vrazili do babiččina dudáka. Pomačkaný muž s huňatým obočím, který připomínal hrušku a měl kostkovaný kilt, následoval babičku, kamkoliv se hnula, protože babička milovala zvuk dud stejně jako Viktorie, jakkoli je Albert údajně nazýval „bestiálním nástrojem“. Během letních dní na Balmoralu babička chtěla, aby ji dudák hraním budil a aby svou hudbou doprovázel večeře.

Jeho nástroj vypadal jako opilá chobotnice a lišil se pouze tím, že zplihlá chapadla měl ze stříbra a tmavého mahagonového dřeva. Už jsme dudy viděli mockrát předtím, ale ten večer nám dudák nabídl, zda si je chceme podržet. Vyzkoušet.

Vážně?

Jen do toho.

Až na pár přiškrcených kvíknutí jsme z nástroje nedokázali vyloudit vůbec nic. Neměli jsme zkrátka dostatečnou páru. Zato dudák měl hrudník veliký jako sud na whisky. On je dokázal přimět sténat a kvílet.

Poděkovali jsme mu za lekci, popřáli dobrou noc a zamířili do dětského pokoje, kde poté Mabel dohlédla na čištění zubů a večerní mytí. Čas spát.

Moje postel byla vysoká. Musel jsem na ni vyskočit, pak jsem se převalil do proleženého prostředku. Připadal jsem si, jako kdybych se vyšplhal na knihovnu a potom se svezl do zákopu. Ležel jsem v čistých, svěže vonících peřinách v různých odstínech bílé. Alabastrové povlečení. Smetanové přikrývky. Křídové prošívané deky. (Většinu zdobily vyražené iniciály ER, Elizabeth Regina.) Všechno bylo napnuté jako buben a tak odborně uhlazené, že jsme si snadno všimli stovky let zašívaných dírek a trhlin.

Přitáhl jsem si deku přes bradu, protože jsem neměl rád tmu. Ne, jinak – nenáviděl jsem tmu. Maminka mi prozradila, že to má stejně. Říkal jsem, že jsem to po ní podědil spolu s nosem, modrýma očima, láskou k lidem, odporem k domýšlivosti a falešnosti a všemu nóbl. Vidím sám sebe, jak tam ležím zachumlaný v peřinách, zírám do tmy a poslouchám cvrkání hmyzu a houkání sov. Představoval jsem si siluety plížící se podél stěn? Zíral jsem na proužek světla na podlaze, jenž tam vždycky byl, protože jsem trval na tom, abych měl dveře otevřené na škvíru? Kolik času uběhlo, než jsem usnul? Jinými slovy – kolik z mého dětství ještě zbývalo, jak moc jsem si toho vážil, vychutnával si to, než jsem si naprosto rozespalý uvědomil, že je u mě –

Tati?

Stál vedle postele a shlížel na mě. V bílém županu vypadal jako duch z divadelní hry.

Ano, zlatíčko.

Pousmál se a odvrátil zrak.

V místnosti už nepanovala tma. Ještě ale nebylo ani světlo. Vše halilo zvláštní šero, téměř nahnědlé, skoro jako voda ve starodávné vaně.

Zvláštně se na mě zadíval, jako kdyby mě viděl poprvé v životě. V jeho očích jsem viděl… snad strach?

Tatínku, co se děje?

Posadil se na okraj postele. Položil mi ruku na koleno. Zlatíčko, maminka měla autonehodu.

Vzpomínám si, že jsem si říkal: Nehodu… Dobře. Ale bude v pořádku, že ano?

Živě si tu myšlenku vybavuji. Vybavuji si, jak jsem trpělivě čekal, až tatínek potvrdí, že ano, že maminka bude v pořádku. A vybavuji si, že to neudělal.

Pak se uvnitř mě něco pohnulo. V duchu jsem začal prosit tatínka, Boha a oba najednou: Ne, ne, ne.

Tatínek se zadíval do záhybů starých prošívaných dek, peřin a prostěradel. Nastaly komplikace. Zlatíčko, maminka utrpěla vážná zranění a odvezli ji do nemocnice.

Vždycky mi říkal „zlatíčko“, ale nikdy to neopakoval tak často jako teď. Mluvil tiše. Vypadalo to, že je v šoku.

Aha. Do nemocnice?

Ano. Se zraněním hlavy.

Zmínil se o paparazzi? Pověděl mi, že ji pronásledovali? Myslím, že nikoli. Nemůžu to tvrdit s jistotou, ale nejspíš ne. Paparazzi představovali pro maminku i pro nás všechny tak velký problém, že se o nich ani nemuselo mluvit.

Znovu jsem si pomyslel: Zraněná… ale v pořádku. Odvezli ji do nemocnice, tam jí hlavu spraví a my se za ní pojedeme podívat. Ještě dneska. Nejpozději večer.

Snažili se, zlatíčko. Obávám se, že to nezvládla.

Tyhle věty mi uvázly v hlavě jako šipky v terči. Přesně tak to řekl, tím jsem si jistý. Nezvládla to. A pak jako by se všechno zastavilo.

Ne, to není správně. Žádné jako by. Nic nebylo jako. Všechno se naprosto jasně, jistě a nezvratně zastavilo.

Nevybavuji si nic z toho, co jsem mu odpověděl potom. Možná jsem ani vůbec nic neřekl. Naprosto jasně si však vzpomínám, že jsem neplakal. Neuronil jsem ani slzu.

Tatínek mě neobjal. Ani za normálních okolností mu projevování emocí moc nešlo – jak by se od něj tedy mohlo očekávat, že je bude dávat najevo v tak kritické chvíli? Jeho ruka mi ještě jednou dopadla na koleno a řekl mi: Bude to v pořádku.

Tohle pro něj představovalo dost velký výkon. Otcovský, nadějeplný, laskavý. A také velmi neupřímný.

Vstal a odešel. Nevzpomínám si, jak jsem poznal, že ve druhém pokoji už byl a že Willymu už to pověděl, ale prostě jsem to věděl.

Zůstal jsem ležet nebo sedět. Nevstal jsem. Neosprchoval jsem se, nešel čůrat. Neoblékl jsem se. Nezavolal jsem Willyho ani Mabel. Po desítkách let, kdy jsem se pokoušel to ráno zrekonstruovat, jsem dospěl k nevyhnutelnému závěru: Musel jsem v pokoji zůstat, aniž jsem s někým mluvil nebo někoho viděl, přesně do deváté ranní, kdy začal venku hrát dudák.

Kéž bych si dokázal vybavit, co hrál. Možná na tom ale nesejde. U dud totiž nejde o melodii, ale o vyznění. Tisíce let starý nástroj je sestrojený tak, aby posiloval to, co už prožíváte. Pokud si připadáte pošetile, dudy způsobí, že se cítíte ještě bláznivěji. Když se hněváte, ze zvuku dud vám začne ještě víc vřít krev. A když truchlíte, dokonce i když je vám dvanáct let a vůbec netušíte, že truchlíte – anebo obzvlášť když to netušíte –, tak vás dudy mohou přivádět k šílenství.

4.

Byla neděle. Takže jsme, jako vždycky, šli do kostela.

Crathie Kirk. Žulové zdi, klenutý strop ze skotské borovice a vitrážová okna, jež před desítkami let kostelu věnovala Viktorie, nejspíš aby zmírnila rozruch, který způsobilo její modlení. Něco kolem toho, že se hlava anglikánské církve modlila v kostele skotské církve, vyvolalo poprask, jemuž jsem nikdy neporozuměl.

Viděl jsem fotky, na kterých jsme ten den mířili do kostela, ale nevyvolaly ve mně žádné vzpomínky. Říkal duchovní něco? Zhoršil to ještě víc? Poslouchal jsem ho, nebo jsem jen zíral na záda lavice a myslel na maminku?

Během dvouminutové cesty zpět na Balmoral někdo navrhl, abychom zastavili. Před hlavní bránou se celé dopoledne scházeli lidé a někteří tam začali nechávat věci. Plyšáky, květiny, vzkazy. Měli bychom dát najevo, že si toho vážíme.

Zastavili jsme a vystoupili. Viděl jsem jenom záplavu barevných teček. A květiny. Ještě víc květin. A slyšel jsem jen rytmické cvakání nesoucí se přes silnici. Tisk. Hledal jsem útěchu v otcově dlani, ale hned jsem si vynadal, protože gesto spustilo explozi cvakání.

Dal jsem jim přesně to, co chtěli. Emoce. Drama. Bolest.

Fotili, fotili, fotili.

5.

Pár hodin poté zamířil tatínek do Paříže. Doprovázely ho maminčiny sestry, teta Sarah a teta Jane. Kdosi říkal, že se potřebují dozvědět víc o té nehodě. A potřebovali zařídit návrat maminčina těla.

Těla. Lidé to slovo pořád opakovali. Připadalo mi jako rána pěstí do krku a zatracená lež, protože maminka nebyla mrtvá.

Najednou mi to totiž došlo. Neměl jsem na práci nic jiného než se potulovat hradem a povídat si sám se sebou. Tehdy se mě zmocnila pochybnost, jež se záhy změnila v pevné přesvědčení. Celé to byla lest. A projednou ji neušili lidé kolem mě ani tisk, ale maminka. Dělali jí ze života peklo, pronásledovali ji, lhali jí. Nafingovala nehodu, aby odvedla pozornost a utekla.

To uvědomění mě šokovalo. Úlevou jsem zalapal po dechu.

No jasně! Celé je to trik, aby mohla začít s čistým štítem! Bezpochyby si právě teď pronajímá byt v Paříži nebo někde ve srubu vysoko ve švýcarských Alpách aranžuje čerstvé květiny, které potají koupila. Brzy, brzičko pro mě a pro Willyho pošle. Bylo to úplně zřejmé! Proč mi to nedošlo hned? Maminka neumřela! Schovává se!

Cítil jsem se o tolik líp.

Pak se ale zase objevila plíživá nejistota.

Moment! Tohle by nám maminka nikdy neudělala. Nikdy by nedovolila, abychom prožívali tak nevyslovitelnou bolest, natož aby nám ji způsobila.

Zpátky k úlevě: Neměla na výběr. Byla to její jediná naděje na získání svobody.

Znovu pochybnosti: Maminka by se přece neschovávala, na to je příliš velká bojovnice.

A zase úleva: Tohle vypadá jako její způsob boje. Vrátí se. Musí. Za dva týdny mám narozeniny.

Jenomže jako první se vrátil tatínek s tetami. O jejich příletu informovaly všechny televizní stanice. Celý svět sledoval, jak vystupují na přistávací plochu základny RAF Northolt. Na jednom kanále dokonce podkreslili jejich přílet hudbou: tklivě nazpívaným žalmem. Drželi nás s Willym od televize dál, ale tohle jsme myslím slyšeli.

Několik dalších dní proběhlo ve vzduchoprázdnu, nikdo nic neříkal. Všichni jsme zůstali vězet uvnitř hradu. Bylo to jako ocitnout se v kryptě, akorát v téhle všichni nosili kostkované kalhoty, prováděli běžné činnosti a plnili pravidelný program. Pokud někdo o něčem mluvil, nevnímal jsem to. Jediný hlas, který jsem slyšel, mi hučel v hlavě, když jsem se hádal sám se sebou.

Odešla.

Ne, schovává se.

Je mrtvá.

Ne, jenom hraje, že je mrtvá.

A pak jedno ráno nastal čas. Návrat do Londýna. Z té cesty si nevybavuju nic. Jeli jsme autem? Letěli jsme královským letadlem? Vzpomínám si až na opětovné setkání s tatínkem a tetami a na klíčový moment s tetou Sarah, byť jej halí mlha a možná to celé časově úplně nesedí. Někdy jej má paměť umísťuje přímo do oněch strašlivých dnů začátku září. Jindy ho odsouvá do mnohem pozdějších let.

Ať se tak stalo kdykoliv, událo se to takhle:

Williame? Harry? Teta Sarah pro vás něco má.

Udělala krok vpřed, v rukou dvě modré krabičky. Co to je?

Otevři to.

Zvedl jsem víčko krabičky. Uvnitř byla… můra?

Ne.

Knírek?

Ne.

Co to…?

Její vlasy, Harry.

Teta Sarah nám vysvětlila, že v Paříži odstřihla mamince dva pramínky vlasů.

Tady jsem ho měl. Důkaz. Je opravdu pryč.

Vzápětí následovala upokojivá pochybnost, životodárná nejistota: Ne, ty vlasy můžou patřit komukoliv. Maminka běhá někde tam venku a její nádherné plavé vlasy zůstávají nedotčené.

Věděl bych, kdyby to tak nebylo. Moje tělo by to vědělo. Mé srdce by to vědělo. A ani jedno nic takového nehlásilo.

Oboje vůči ní chovalo stejné množství lásky jako vždycky.

6.

SWillym jsme kráčeli podél davů shromážděných před Kensingtonským palácem, usmívali jsme se a potřásali si rukama. Jako kdybychom kandidovali do úřadu. Stovky a stovky rukou nám vystřelovaly k obličejům, mnohé měly mokré prsty.

Přemítal jsem: Od čeho?

A pak mi to došlo: Od slz.

Doteky těch rukou se mi nezamlouvaly. Hůř – nesnášel jsem, jak jsem se kvůli nim potom cítil. Provinile. Proč všichni ti lidé plakali, když já neplakal ani jednou?

Chtěl jsem brečet a snažil jsem se brečet, protože maminčin život byl tak strašně smutný, že měla pocit, že musí zmizet a vymyslet tuhle obrovskou šarádu. Nedokázal jsem ze sebe ale vymáčknout ani kapku. Možná jsem se příliš dobře naučil étosu naší rodiny a příliš hluboce ve mně zakořenilo, že pláč nepředstavuje možnost – nikdy.

Vybavuji si hromady květin, které nás obklopovaly. Vybavuji si nevyslovitelný žal, vzdor kterému jsem se ani na okamžik nepřestal chovat slušně. Vzpomínám si, jak staré dámy říkaly: Ach, jak zdvořilý ten chudák chlapec je! Vzpomínám si na to, jak jsem pořád dokola mumlal děkuji, děkuji, že jste přišli, děkuji, že to říkáte, děkuji, že jste tu několik dní tábořili. Vybavuji si, jak jsem utěšoval několik lidí, kteří leželi úplně zničení na zemi, jako kdyby maminku znali, avšak myslel jsem si přitom: Ale vy jste ji neznali. Chováte se, jako kdyby ano… Ale neznali jste ji.

Tedy… neznáte ji. Přítomný čas.

Poté, co jsme se nabídli davům, zamířili jsme do Kensingtonského paláce. Prošli jsme dvojicí velkých černých dveří do maminčina bytu a pokračovali dlouhou tmavou chodbou do místnosti nalevo. Tam stála veliká rakev. Z tmavě hnědého anglického dubu, dubu letního. Vybavuji si, nebo si jen představuji, že ji zakrývala… vlajka Velké Británie?

Vlajka mě každopádně uchvátila. Možná kvůli mým chlapeckým válečným hrám. Možná kvůli mému předčasně vyvinutému vlastenectví. Nebo možná proto, že jsem celé dny poslouchal hromování ohledně vlajky, vlajky, vlajky. Nikdo o ničem jiném nemluvil. Lidé se hněvali, že vlajka před Buckinghamským palácem nebyla stažena na půl žerdi. Nezajímalo je, že se královská vlajka nikdy, za žádných okolností, na půl žerdi nestahuje; že se vytahuje ve chvíli, kdy je babička v paláci, a když tam není, tak vlajka vůbec nevisí, tečka. Chtěli nějakou oficiální známku smutku a její absence je rozpalovala doběla. Britský tisk jejich vztek pěkně přiživoval ve snaze odvrátit pozornost od role, kterou v maminčině zmizení sehrál. Vybavuji si jeden titulek, jenž babičku kousavě vybízel: Ukažte zájem. Jak velkolepé od těch samých přátel, kteří měli o maminku takový „zájem“, že ji zahnali do tunelu, z něhož se nikdy nevynořila.

Tou dobou už se ke mně donesla „oficiální“ verze události: Paparazzi pronásledovali maminku pařížskými ulicemi a dál do tunelu, kde její mercedes narazil do stěny či betonového sloupu a zabil ji, jejího kamaráda i řidiče.

Jak jsem tak stál před rakví zahalenou do vlajky, napadlo mě: Je maminka vlastenka? Co si maminka opravdu myslí o Británii? Obtěžoval se jí někdy někdo zeptat?

Kdy se jí na to budu moct zeptat já?

Nevybavuje se mi vůbec nic z toho, co příbuzní v tu chvíli říkali mně, jeden druhému nebo směrem k rakvi. Nevybavuji si jediné slovo, které jsme si vyměnili s Willym, třebaže si vzpomínám, že lidé kolem nás říkali, že „chlapci“ vypadají „zdrceně“. Nikdo si nedělal starosti se šeptáním, jako kdybychom z toho šoku ohluchli.

Proběhla debata ohledně pohřbu, který se chystal na další den. Podle posledního plánu rakev pojede na lafetě tažené koňmi královské gardy a my s Willym za ní půjdeme pěšky. Pro dva mladé kluky to vypadalo jako příliš velké sousto. Několik dospělých tím bylo naprosto konsternováno. Maminčin bratr, strýc Charles, spustil bandurskou. Nemůžete ty kluky nutit, aby šli za matčinou rakví! To je barbarské.

Objevil se i alternativní plán. Willy půjde sám. Koneckonců už mu bylo patnáct. Toho mladšího z toho vynechejte. Nestavte Náhradníka. Alternativní plán se poslal vzhůru informačním řetězcem.

Přišla odpověď.

Musí tam být oba princové. Nejspíš abychom vzbudili soucit.

Strýc Charles zuřil. Já se ale nezlobil. Nechtěl jsem, aby musel Willy podstoupit podobné martyrium beze mě. Kdyby byly role obrácené, nikdy by nechtěl – a nedovolil mi –, abych si tím prošel sám.

A tak jsme za jasného, brzkého rána vyrazili všichni společně. Strýc Charles po mé pravici, po jeho pravé ruce Willy následován dědou. Po mé levici kráčel tatínek. Hned zkraje jsem si všiml, jak klidně dědeček vypadá, jako kdyby šlo jen o další královskou povinnost. Viděl jsem zcela jasně jeho oči, protože se díval přímo před sebe. Všichni se dívali. Já ale upíral pohled na silnici a stejně tak Willy.

Vybavuji si, že se mě zmocnila otupělost. Vybavuji si, jak jsem zatínal pěsti. A jak jsem šel tak, abych koutkem oka pořád viděl Willyho, a z toho pohledu jsem čerpal spoustu síly. Nejjasněji si však vybavuji zvuky. Cinkání postrojů, klapání podkov šesti zpocených hnědých koní či skřípání kol lafety, kterou táhli. (Relikt z první světové války, říkal tomu kdosi, což mi přišlo správné, protože maminka mi, navzdory lásce k míru, často připadala jako voják, ať už zrovna táhla do boje s paparazzi, anebo s tatínkem.) Myslím, že si tu hrstku zvuků budu pamatovat po zbytek života, nesmírně ostře totiž kontrastovaly s jinak všeobjímajícím tichem. Nebylo slyšet jediný motor, jediný náklaďák, jediného ptáka. Neozývaly se hlasy, což se zdálo téměř nemožné, neboť ulice lemovaly dva miliony lidí. Že kráčíme lidským koridorem, nám připomnělo jen občasné zanaříkání.

Po dvaceti minutách jsme se dostali do Westminsterského opatství. Posedali jsme do dlouhé lavice. Pohřební obřad začal sérií čtení a chvalozpěvů a vyvrcholil vystoupením Eltona Johna. Pomalu, toporně vstal, jako kdyby byl jedním z velkých králů odpočívajících celá staletí pod podlahou opatství a najednou se probral zpátky k životu. Předstoupil před shromáždění a usadil se ke křídlu. Existuje někdo, kdo neví, že zazpíval „Candle in the Wind“, verzi své písně upravenou pro maminku? Nejsem si jistý, zda tóny v mé hlavě pocházejí z toho okamžiku, anebo ze záběrů, které jsem viděl od té doby. Možná tvoří pozůstatek vracejících se nočních můr. Mám však jednu krystalickou, neoddiskutovatelnou vzpomínku na okamžik, kdy píseň vrcholila a mě začaly pálit oči a skoro mi i vyhrkly slzy.

Skoro.

Před koncem obřadu vystoupil strýc Charles, jenž využil vyhrazený čas k tomu, aby všem – rodině, národu, tisku – spílal za to, že maminku uštvali k smrti. Úplně jste cítili, jak celé opatství i národ venku před jeho dopadajícími slovy cukají. Pravda bolí. Pak předstoupilo osm členů velšské gardy a zvedlo obrovskou rakev s olověnými madly, kterou teď halila královská vlajka, což znamenalo nevídané prolomení protokolu. (Palác podlehl tlaku také v tom, že stáhl vlajku na půl žerdi. Samozřejmě ne královskou, ale národní – i tak šlo ovšem o bezprecedentní kompromis.) Královská vlajka byla vždy vyhrazena pro členy královské rodiny, do níž už maminka nepatřila, jak mi vysvětlili. Znamenalo to, že jí odpustili? Že jí odpustila babička? Dle všeho ano. Tyhle otázky jsem však nedokázal pořádně zformulovat, natož je položit některému z dospělých. Rakev zatím pomalu odnášeli ven, kde ji naložili do černého pohřebního vozu. Po dlouhém čekání se vůz rozjel a plynule projížděl Londýnem, jehož ulice lemoval největší dav, jaký kdy nestárnoucí město vidělo – sešel se dvojnásobný počet lidí, než jaký oslavoval konec druhé světové války. Vůz projel kolem Buckinghamského paláce a pokračoval po Park Lane na předměstí, dál na Finchley Road a po Hendon Way, přes nadjezd Brent Cross na North Circular a nakonec jel po M1 až na sjezd 15a severně od Harlestonu, než dorazil skrz přední kovovou bránu na panství strýce Charlese.

Althorp.

S Willym jsme většinu cesty sledovali v televizi. My už jsme na Althorpu byli. Poslali nás kvapem napřed, ačkoliv se ukázalo, že jsme nemuseli vůbec spěchat. Nejen že jel pohřební vůz dlouhou okružní cestou, ale několikrát se navíc zdržel, když všechny ty květiny, jimiž jej lidé zasypávali, ucpaly mřížku a způsobily, že se motor začal přehřívat. Řidič musel zastavovat, aby mohl bodyguard odklízet květiny z čelního skla. Ten bodyguard se jmenoval Graham. S Willym jsme ho měli moc rádi. Říkali jsme mu Tyčinka, jakože grahamová tyčinka. Přišlo nám to šíleně legrační.

Když se pohřební vůz konečně dostal na Althorp, znovu rakev vytáhli a přenesli ji k jezírku a přes zelený železný mostek, který vojenští inženýři narychlo postavili, ji dopravili na ostrůvek a umístili na stupínek. S Willym jsme na ostrůvek přešli po stejném mostě. Maminka měla údajně ruce složené na prsou a svírala v nich fotografii mě a Willyho – dost možná jediných dvou mužů, kteří ji kdy doopravdy milovali. Rozhodně těch, kteří ji milovali nejvíc. Navěky se na ni budeme usmívat v temnotě a možná to byla právě tato představa, která mě konečně zlomila, když z rakve stáhli vlajku a začali ji spouštět na dno jámy. Roztřásl jsem se, spadla mi brada a nekontrolovatelně jsem se rozvzlykal do dlaní.

Styděl jsem se za to, že jsem porušil rodinný kodex, ale už jsem to nedokázal vydržet.

Nic se neděje, uklidňoval jsem se, je to v pohodě. Nejsou tu nikde žádné kamery.

Navíc jsem nebrečel proto, že moje milovaná maminka ležela v té díře. Nebo v rakvi. Slíbil jsem si, že tomu nikdy neuvěřím, bez ohledu na to, co bude kdo tvrdit.

Ne – rozbrečela mě jenom ta představa.

Říkal jsem si, jak nesnesitelně tragické by bylo, kdyby to skutečně byla pravda.

7.

Život všech pak šel dál.

Rodina se vrátila do práce a já do školy, tak jako pokaždé po prázdninách.

Zpátky do normálu, opakovali všichni vesele.

Z místa spolujezdce tatínkova kabrioletu Aston Martin rozhodně všechno vypadalo stejně. Ludgrove School, usazená na smaragdově zeleném berkshirském venkově, jako vždycky připomínala vesnický kostel. (Když o tom tak přemýšlím, školní motto pocházelo z knihy Kazatel: Všechno, co máš vykonat, konej podle svých sil.) Vesnické kostely se ale sotva mohly pyšnit dvěma sty akry lesů, luk, sportovišť a tenisových kurtů, vědeckými laboratořemi a kaplemi. A dobře zásobenou knihovnou navrch.

Pokud byste mě chtěli v září 1997 najít, knihovna by byla poslední místo, kde byste měli hledat. Raději byste se měli podívat do lesů. Nebo na sportoviště. Snažil jsem se pořád hýbat, zůstat zaměstnaný.

A také jsem většinu času trávil o samotě. Měl jsem rád lidi, jsem od přírody společensky založený, ale tehdy jsem nechtěl nikoho pouštět příliš blízko. Potřeboval jsem prostor.

To jsem ovšem na Ludgrove, kde žilo natěsnáno přes sto chlapců, toužil téměř po nemožném. Jedli jsme společně, společně jsme se koupali, spali jsme společně v pokojích až po deseti. Všichni věděli všechno o všech včetně toho, kdo je obřezaný a kdo ne. (Dělili jsme je na kulatohlavce a kavalíry.)

A přesto mám pocit, že od začátku školního roku se žádný z kluků ani slůvkem nezmínil o mojí matce. Z úcty?

Spíš ze strachu.

Já rozhodně nikomu nic nevykládal.

Pár dní po příjezdu do školy jsem měl narozeniny. Patnáctého září 1997. Bylo mi třináct. Dlouhá ludgroveská tradice velela, že bude dort a sorbet, a já si mohl vybrat dvě příchutě. Vybral jsem si černý rybíz.

A mango.

Maminčiny nejoblíbenější.

Narozeniny byly na Ludgrove vždycky velká událost, protože všichni kluci, stejně jako většina učitelů, zbožňovali sladké. Často propukl regulérní boj o to, kdo bude sedět vedle oslavence, protože dotyčný měl jistotu, že dostane první a největší kus dortu. Nevybavuju si, komu se podařilo urvat místo vedle mě.

Něco si přej, Harry!

Chcete přání? Tak jo, přeju si, aby moje máma byla –

A pak jako blesk z čistého nebe –

Teta Sarah?

Drží v náručí krabici. Otevři to, Harry.

Rozškubal jsem balicí papír i stužku. Nakoukl jsem dovnitř.

Co to…?

To ti koupila maminka. Krátce předtím, než…

Jako v Paříži?

Ano. V Paříži.

Byl to Xbox. Měl jsem radost. Miloval jsem videohry.

Tak se to aspoň povídá. Tahle historka se objevila jako svatá pravda ve spoustě vyprávění o mém životě, ale já nijak netuším, zda je pravdivá. Tatínek říkal, že si maminka poranila hlavu, ovšem možná jsem poškození mozku utrpěl já. Snad na vlastní obranu mi už paměť nezaznamenávala události tak jako dřív.

8.

Navzdory dvěma ředitelům – panu Geraldovi a panu Marstonovi, oba platili za hotové legendy – spravovaly Ludgrove z velké části ženy. Říkali jsme jim vychovatelky. Veškerá něha, které se nám den za dnem dostávalo, pocházela od nich. Vychovatelky nás objímaly, pusinkovaly, obvazovaly nám rány, utíraly slzy. (Tedy všem kromě mě. Po výlevu u hrobu jsem už nikdy neplakal.) Považovaly se za naše náhradní matky. Zastupující maminky švitořily, což mi vždycky připadalo divné, ale teď mě to obzvlášť mátlo. Jednak kvůli maminčinu zmizení a jednak proto, že mi vychovatelky najednou připadaly… přitažlivé.

Byl jsem zamilovaný do slečny Roberts. S jistotou jsem věděl, že si ji jednoho dne vezmu za ženu. Vybavuji si také dvě slečny Lynn. Slečnu Lynn větší a slečnu Lynn menší. Byly to sestry. Do té druhé jsem se úplně zbláznil. Hodlal jsem si vzít za manželku i ji.

Vychovatelky třikrát týdně po večeři pomáhaly nejmladším chlapcům s večerním mytím. Pořád si ještě vybavuju dlouhou řadu bílých van, v každé z nichž se jako faraon opíral malý kluk a čekal, až na něj dojde řada s mytím vlasů. (Starší chlapci, kteří už dosáhli puberty, měli vyhrazené dvě vany v oddělené místnosti za žlutými dveřmi.) Vychovatelky procházely podél řady van s tuhými kartáči a kostkami mýdla s květinovou vůní. Každý chlapec měl vlastní ručník s vyraženým školním číslem. Já měl 116.

Poté, co vychovatelka chlapci namydlila hlavu, mohl ji zaklonit a ona mu ji pomalu a nesmírně příjemně oplachovala. Pekelně matoucí.

Vychovatelky asistovaly také se zcela zásadním vybíráním vší. Ty se objevovaly neustále. V podstatě co týden se našel někdo s šíleně zavšivenou hlavou. Všichni jsme na něj ukazovali a smáli se. Chichi, máš blechy! Vzápětí klečela u pacienta vychovatelka, vtírala mu do pokožky hlavy jakýsi preparát a mrtvé parazity mu pak vyčesávala speciálním hřebenem.

Jakožto třináctiletý už jsem asistenci vychovatelek při koupání nepotřeboval. Dál jsem byl ale závislý na večerním ukládání do postele a dál si užíval jejich ranní buzení. Jim patřily tváře, jež jsme každý den viděli jako první. Vpluly do našich pokojů a rozhrnuly závěsy. Dobré ráno, chlapci! Vzhlédl jsem k nádherné tváři rámované sluneční svatozáří…

Je to… Mohla by to být…?

Nikdy nebyla.

Já měl nejvíc co do činění s vychovatelkou jménem Pat. Na rozdíl od ostatních nebyla Pat přitažlivá. Pat byla chladná. A malá, nesmělá, utahaná a do neustále unavených očí jí padaly mastné vlasy. Nezdálo se, že by měla moc radosti ze života. Dvě věci ji nicméně pokaždé uspokojovaly – když načapala některého z kluků někde, kde neměl být, a když se jí podařilo překazit jakýkoliv pokus o darebáctví. Před každou polštářovou válkou jsme postavili přede dveře stráž. Kdyby se začala blížit Pat (nebo ředitelé), strážný měl zavolat: KV! KV! Myslím, že je to latinsky. Někdo tvrdil, že to znamená: Říďa se blíží! Jiný namítal, že se tím říká: Pozor!

Bez ohledu na význam jste věděli, že když zvolání slyšíte, musíte vypadnout. Nebo předstírat, že spíte.

Jenom úplní nováčci nebo hlupáci by šli za Pat s nějakým problémem. Nebo ještě hůř, s ránou. Nezalepila by vám to. Dloubala by do toho prstem či by na to cákla něco, co by pálilo dvakrát tolik než rána sama. Nebyla sadistka, spíš trpěla nedostatkem empatie. Což nás mátlo, protože o utrpení věděla svoje. Pat si nesla spoustu křížů.

Největší představovaly její kolena a páteř. Tu měla zkroucenou a kolena chronicky ztuhlá. Chodila s námahou a schody znamenaly hotové mučení. Scházela je nesmírně pomalu a pozpátku. Obvykle jsme stávali na podestě pod ní, předváděli bláznivé tanečky a dělali obličeje.

Musím říkat, který z kluků to prováděl s největším zápalem?

Nikdy jsme neměli strach, že by nás mohla Pat chytit. Pohybovala se s rychlostí želvy a my byli trio žab. Čas od času ale měla želva štěstí. Vymrštila se a chňapla jednoho z kluků do hrsti. Cha! Lapený chudák byl naprosto a totálně v háji.

To nás nicméně nezastavilo. Dál jsme se jí pošklebovali, když scházela ze schodů. Odměna za to riziko stála. Mučení nebohé Pat mě netěšilo: radost jsem měl, když jsem rozesmál kámoše. Bylo moc příjemné rozesmívat druhé, zvlášť když sám jsem se nesmál už celé měsíce.

Pat to možná věděla. Tu a tam se otočila a viděla, jak se chovám jako úplné pako, a zasmála se taky. To bylo úplně nejlepší. Miloval jsem situace, kdy jsem rozchechtal kamarády, ale nic se nemohlo vyrovnat tomu, že se mi občas podařilo přimět jinak ztrápenou Pat, aby se taky zasmála.

9.

Říkali jsme jim žrací dny.

Myslím, že byly vždycky v úterý, ve čtvrtek a v sobotu. Hned po obědě jsme se postavili na chodbě ke zdi do fronty a natahovali jsme krky, abychom viděli na stůl hned před námi, na kterém se kupily hromady sladkostí. Munchies, Skittles, tyčinky Mars a hlavně Opal Fruits. (Nesmírně se mě dotklo, když Opal Fruits přejmenovali na Starburst. Čirá hereze. Jako kdyby si změnila název Británie.)

Jen z pohledu na stůl s tou žranicí jsme šli do kolen. Do úst se nám hrnuly sliny a probírali jsme nadcházející příliv cukru jako farmáři debatující během sucha o předpovědi slibující déšť. Přišel jsem na to, jak účinek cukru maximalizovat. Vzal jsem všechny ovocné karamely, vytvořil z nich jeden obrovský bonbon a ten jsem si potom nacpal do pusy. Jak se mi napěchovaný ve tváři pomalu rozpouštěl, krevní řečiště se mi měnilo v bouřící peřeje dextrózy. Všechno, co máš vykonat, konej podle svých sil.

Pravým opakem žracích dnů byly dny, kdy se psaly dopisy. Všichni jsme se museli posadit a poskládat formální psaní rodičům. Přinejlepším to byla dřina. Sotva jsem si vzpomínal na dobu, kdy nebyli rodiče rozvedení, a napsat jim, aniž bych přitom narazil na některou z jejich vzájemných křivd nebo jejich škaredý rozchod, vyžadovalo obratnost kariérního diplomata.

Milý tatínku, jak se má maminka?

Hm. Ne.

Milá maminko, tatínek říkal, že jsi nebyla…

Ne.

Po maminčině zmizení se pro mě psaní dopisů stalo v podstatě nemožným.

Vychovatelky mi prý řekly, abych napsal mamince „poslední“ dopis. Matně si vybavuju, jak jsem chtěl namítnout, že stále žije, a že jsem to neudělal. Bál jsem se, že si budou myslet, že jsem se zbláznil. A jaký by měl odpor vůbec smysl? Maminka si dopis přečte, až se přestane skrývat, takže nešlo o úplně zbytečné úsilí.

Nejspíš jsem naškrabal něco, aby se neřeklo – jako že se mi stýská, že je škola v pohodě a tak podobně. Nejspíš jsem pak list jednou přeložil a podal vychovatelce. Vzpomínám si, jak jsem v podstatě okamžitě zalitoval, že jsem psaní nevzal vážněji. Chtěl jsem se ponořit hlouběji a povědět matce o všem, co mě tížilo, obzvlášť o lítosti z našeho posledního telefonátu. Navečer, v den nehody, nám volala, ale já si hrál s Willym a sestřenicemi a nechtělo se mi přestávat. A tak jsem mluvil úsečně. Nemohl jsem se dočkat, až se vrátím k hraní, a telefonát s maminkou jsem tak odbyl. Přál jsem si, abych se za to mohl omluvit. Přál jsem si, abych našel slova, kterými bych mohl popsat, jak moc jsem ji miloval.

Netušil jsem, že hledání zabere desítky let.

10.

O měsíc později jsme měli prázdniny. Konečně jsem jel domů.

Moment – vlastně ne.

Tatínek zjevně nechtěl, abych volno v pololetí strávil bezcílným potulováním se kolem St. James’s Palace, kde od rozchodu s maminkou převážně žil a kde jsme s Willym bydleli během času vyhrazeného s tatínkem. Bál se, co bych mohl úplně sám v tom velkém paláci vyvést. Bál se, že bych mohl zahlédnout noviny nebo zaslechnout něco v rádiu. Ještě víc se bál toho, že by mě mohl někdo vyfotit v otevřeném okně nebo když bych si hrál s vojáčky v zahradě. Živě si představoval reportéry, kteří se se mnou snaží navázat hovor a pokřikují na mě otázky. Ahoj Harry, stýská se ti po mamce? Národ nezvladatelně truchlil, hysterie zachvacující média však hraničila s psychózou.

Nejhorší ze všeho bylo, že Willy neměl být doma, aby na mě dohlédl. Chodil na Eton.

Tatínek proto oznámil, že mě vezme s sebou na plánovanou pracovní cestu. Do Jihoafrické republiky.

Jihoafrická republika, tati? Fakticky?

Ano, zlatíčko. Pojedeme do Johannesburgu.

Měl se setkat s Nelsonem Mandelou… A se Spice Girls?

Byl jsem nadšený. A zmatený. Spice Girls, tati? Vysvětlil mi, že Spice Girls mají v Johannesburgu koncert a požádaly Nelsona Mandelu, zda by mu mohly vyjádřit obdiv. Super, pomyslel jsem si, to vysvětluje, proč tam budou Spice Girls… Ale co my? Nechápal jsem to. Nejsem si jistý, zda tatínek chtěl, abych věděl, jak se věci mají.

Pravda byla, že tatínkův štáb doufal, že mu fotka ve společnosti celosvětově nejuznávanějšího politického vůdce a celosvětově nejpopulárnější dívčí kapely vynese pozitivní titulky, které tak zoufale potřeboval. Od maminčina zmizení ho všude nemilosrdně drtili. Lidé ho vinili z rozvodu, a tím pádem ze všeho, co následovalo. Jeho procentuální obliba u veřejnosti po celém světě klesla na jednociferné číslo. Na Fidži například zrušili státní svátek pořádaný na jeho počest.

Ať už měla tahle cesta jakýkoliv oficiální důvod, mně to bylo fuk. Těšilo mě, že jedu taky. Představovalo to pro mě možnost vypadnout z Británie. A ještě líp – znamenalo to, že s tatínkem, který působil trochu nepřítomně, opravdu strávím nějaký čas.

Ne že by tatínek někdy dřív vypadal vysloveně přítomně. Vždycky vzbuzoval dojem, že nebyl tak docela připravený na to, co bude otcovství vyžadovat – zodpovědnost, trpělivost, čas. Byť hrdý muž, tohle přiznal. Ale být na rodičovství úplně sám? Na to rozhodně nebyl stavěný.

Abych mu nekřivdil – snažil se. Každý večer jsem zavolal do přízemí: Tati! Jdu si lehnout! A on mi vesele odpověděl: Hned jsem tam, zlatíčko! A skutečně už po pár minutách seděl na kraji mé postele. Nikdy nezapomněl, že jsem neměl rád tmu, a něžně mě hladil po obličeji, dokud jsem neusnul. Na jeho dlaně na tvářích a čele mám ty nejkrásnější vzpomínky. Když jsem se pak probudil a zjistil jsem, že jako kouzlem z pokoje zmizel, dveře jsem pokaždé našel ohleduplně pootevřené na škvíru.

Kromě těchto letmých okamžiků jsme však s tatínkem převážně pouze sdíleli stejný prostor. Komunikace mu dělala problémy, měl potíže s nasloucháním a s důvěrnostmi tváří v tvář. Stávalo se třeba, že jsem po dlouhé večeři o mnoha chodech zamířil do patra a našel na polštáři dopis. Psal mi v něm, jak je na mě hrdý za to, že jsem něco udělal nebo dokázal. Usmál jsem se a psaní zastrčil pod polštář. Zároveň jsem si ale říkal, proč mi to nepověděl před chvílí, když seděl přímo proti mně.

Vyhlídka na celé dny neomezeného času s tatínkem mě proto potěšila.

A pak přišla srážka s realitou. Pro tatínka se jednalo o služební cestu. A stejně tak pro mě.

Na koncertu Spice Girls jsem se poprvé od pohřbu objevil před lidmi a věděl jsem, intuitivně a z útržků zaslechnutých rozhovorů, že veřejnost se nesmírně zajímá o to, jak se mi vede. Nechtěl jsem je zklamat, ale zároveň jsem chtěl, aby mi dali všichni pokoj. Vzpomínám si, jak jsem vystoupil na červený koberec, obličej zkroutil do úsměvu a najednou si přál, abych byl ve své posteli v St. James’s Palace.

Vedle mě stála Baby Spice v bílých umělohmotných botách na masivních, tlustých, třiceticentimetrových podpatcích. Podpatky přitahovaly mou pozornost stejně jako tu její moje tváře. Neustále mě do nich štípala. Jsou tak buclaté! Tak roztomilé!

Pak ke mně vyrazila Posh Spice a potřásla mi rukou. Kousek dál v řadě jsem zahlédl Ginger Spice, jedinou Spice Girl, ke které jsem měl nějaký vztah – byla zrzavá jako já. Navíc se nedávno proslavila tím, že si oblékla minišaty ušité z britské vlajky. Proč je na rakvi vlajka?

Spolu s ostatními zpěvačkami na mě vrkala a říkaly věci, kterým jsem nerozuměl; popichovaly se vzájemně s novináři, kteří na mě pokřikovali. Harry, tady. Harry, Harry, jak se ti vede, Harry? Otázky, jež nebyly otázkami. Otázky, jež ve skutečnosti představovaly past. Otázky vrhané na mou hlavu jako sekáčky. Novinářům vůbec nezáleželo na tom, jak se mi daří; snažili se mě přinutit říct něco hrozného, něco senzačního.

Zadíval jsem se do oslnivých blesků fotoaparátů, vycenil zuby a neřekl ani slovo.

Mě blesky děsily, zato Spice Girls se jimi opájely. Ano, ano, tisíckrát ano, přesně tak se chovaly, kdykoliv bleskl někdo další. Pro mě za mě. Čím víc se cpaly dopředu, tím snáz jsem se mohl vytratit do pozadí. Vybavuju si, jak mluvily s novináři o hudbě a svém poslání. Nevěděl jsem, že mají nějaké poslání, ale jedna Spice Girl přirovnala tažení jejich kapely proti sexismu k Mandelovu boji proti apartheidu.

Konečně někdo oznámil, že je čas zahájit koncert. Jde se. Pěkně za tatínkem.

Tatínek? Na koncertě?

Nemohl jsem tomu uvěřit. A navíc se to opravdu dělo. Viděl jsem to na vlastní oči. Tatínek energicky pokyvoval do rytmu a podupával si:

If you want my future, forget my past

If you wanna get with me, better make it fast

Jestli mě chceš příště mít, co bylo, nechej plavat

Jestli chceš se mnou být, rychle se přestaň zdráhat

Po vystoupení, cestou ven, následovaly další blesky. Tentokrát tam nepózovaly Spice Girls a neodváděly pozornost. Byl jsem tam jenom já a tatínek.

Natáhl jsem se po něm a popadl ho za ruku – a pevně ji držel.

Vybavuji si své pocity stejně jako blesky foťáku: Mám ho moc rád.

Potřebuju ho.

11.

Další den ráno jsme s tatínkem vyrazili do nádherné chaty u klikatící se řeky. KwaZulu-Natal. Věděl jsem, že se tady v létě roku 1879 utkali červenokabátníci se zuluskými bojovníky. Znal jsem všechny příběhy, legendy a nespočetněkrát jsem viděl film Zulu. Teď jsem se však měl stát, jak tatínek říkal, doslova odborníkem. Domluvil pro nás posezení na skládacích židličkách u ohně, kde jsme si měli poslechnout světově proslulého historika Davida Rattrayho, jenž pro nás bitvu zrekonstruuje.

Byla to dost možná první přednáška, jíž jsem doopravdy věnoval pozornost.

Muži, kteří bojovali na této půdě, vykládal pan Rattray, byli hrdinové. Na obou stranách – hrdinové. Zuluové neznali slitování. S krátkými oštěpy známými jako iklwa, pojmenovanými podle mlaskavého zvuku, jejž vydávají při vytahování z prsou obětí, zacházeli jako skuteční kouzelníci. A přesto dokázalo sto padesát britských vojáků odrazit čtyři tisíce Zuluů a tento nepravděpodobný úspěch, známý jako bitva o Rorke’s Drift, se okamžitě stal součástí britské mytologie. Jedenáct vojáků – největší počet, jaký si kdy jediný pluk během jediné bitvy vysloužil – získalo Viktoriin kříž. Další dva vojáci, kteří dokázali odrazit Zuluy den před Rorke’s Drift, vešli do dějin jako první, kdo získali Viktoriin kříž posthumně.

Posthumně, tatínku?

Ehm, ano.

Co to znamená?

Poté, co, no, však víš.

Co?

Zemřeli, zlatíčko.

Přestože je řada Britů na Rorke’s Drift nesmírně hrdá, představovala bitva přímý důsledek imperialismu, kolonialismu a nacionalismu – stručně zlodějiny. Velká Británie okupovala suverénní stát a snažila se ho ukrást, což znamenalo prolít toho dne vzácnou krev těch nejlepších mladých Britů zcela zbytečně, jak si uvědomovali mnozí včetně pana Rattrayho. Podobně složitá fakta jen tak nepřešel. V případě nutnosti Brity bez servítků odsuzoval. (Místní mu říkali Bílý Zulu.) Já byl však příliš mladý: slyšel jsem ho a zároveň neslyšel. Možná jsem příliš často koukal na film Zulu, možná jsem se svými cínovými červenokabátníky vybojoval příliš mnoho imaginárních bitev. Měl jsem na bitvu a Británii jasný názor a ten nepřipouštěl žádné změny. A tak jsem se zaměřil na detaily o mužské odvaze a britské síle, a co mě mělo děsit, to mě inspirovalo.

Cestou domů jsem si říkal, že celá výprava byla parádní. Nejen že jsem prožil skvělé dobrodružství, navíc jsem se sblížil s tatínkem. Život bude odteď určitě docela jiný.

12.

Většinu mých kantorů tvořily vlídné duše, které mě prostě nechávaly na pokoji. Chápali, čím vším si procházím, a nechtěli mi k tomu ještě přidávat. Pan Dawson, jenž hrál v kapli na varhany, se choval nesmírně laskavě. Pan Little, učitel na perkuse, disponoval neobyčejnou trpělivostí. Upoutaný na vozík, přijížděl na hodinu v dodávce a trvalo celou věčnost, než jsme mu z ní pomohli a než se dostal do učebny; a pak jsme si museli nechat časovou rezervu, abychom ho po hodině dostali zase do auta, takže na samotnou výuku nikdy nezbylo víc než dvacet minut. Nijak mi to nevadilo a pan Little si na oplátku nikdy nestěžoval, že se v bubnování vlastně vůbec nezlepšuju.

Někteří učitelé se mnou však neměli žádné slitování. Jako můj učitel dějepisu, pan Hughes-Games.

Dnem i nocí se z bungalovu pana Hughese-Gamese vedle sportovišť ozýval pronikavý štěkot jeho ohařů Tosky a Beada. Byli to krásní psi se skvrnitou srstí a šedýma očima a pan učitel je miloval jako děti. Jejich fotografie ve stříbrných rámečcích, které měl na pracovním stole, představovaly jeden z důvodů, proč si o něm celá řada kluků myslela, že je trochu podivín. Proto mě nevýslovně šokovalo, když jsem si uvědomil, že si pan učitel Hughes-Games myslí to samé o mně. Jednoho dne se mě zeptal, zda by mohlo být něco divnějšího než britský princ, jenž nezná britské dějiny.

Nedokážu to pochopit, Walesi. Mluvíme tu o vašich pokrevních příbuzných – to pro vás nic neznamenají?

Míň než nic, pane učiteli.

Nešlo jen o to, že jsem neměl nejmenší ponětí o historii své rodiny: já o ní nic vědět ani nechtěl.

Teoreticky jsem měl britské dějiny rád. Určité momenty mi připadaly zajímavé. Něco málo jsem kupříkladu věděl o podepsání Magny charty – červen 1215, Runnymede –, protože jsem jednou místo, kde k tomu došlo, zahlédl z okna tatínkova auta. Hned u řeky. Vypadalo to tam krásně. Dokonalé místo pro ustavení míru, napadlo mě. Ale podrobnosti o normanském záboru? Nebo detaily o sporu Jindřicha VIII. s papežem? Anebo třeba to, jak se od sebe lišila první a druhá křížová výprava?

Prosím vás.

Jednoho dne se to celé vyhrotilo, když pan učitel Hughes-Games mluvil o Karlu Eduardu Stuartovi neboli Karlovi III., jak se nazýval. Mladý pretendent. Pan učitel na něj měl velice vyhraněné názory. Zatímco se o ně s námi dělil, rozpumpovaný vzteky, hypnotizoval jsem tužku a snažil se neusnout.

Pan učitel se najednou zarazil a položil otázku stran Karlova života. Odpověď byla brnkačka, pokud jste se na hodinu připravili. Což nikdo neudělal.

Walesi – to musíte vědět.

Proč musím?

Protože je to vaše rodina!

Smích.

Svěsil jsem hlavu. Ostatní kluci samozřejmě věděli, že jsem z královského rodu. Pokud by na to na vteřinu zapomněli, můj věčně přítomný (ozbrojený) bodyguard a uniformovaní policisté, rozptýlení po školních pozemcích, by jim to s potěšením připomněli. Fakt to ale musel Hughes-Games vyřvávat do celého světa? Musel používat to záludné slovo rodina? Moje rodina mě prohlásila za nadbytečného. Náhradníka. Nestěžoval jsem si na to, ale nechtěl jsem to ani rozebírat. Podle mě bylo mnohem lepší o některých věcech prostě nepřemýšlet, třeba o zásadním pravidlu týkajícím se cestování: tatínek s Williamem se nikdy nesměli ocitnout společně na palubě letadla, aby nemohla nastat situace, že první i druhý nástupce v řadě zmizí z povrchu zemského. Nikoho ale nezajímalo, s kým jsem cestoval já: Náhradníka jste vždycky mohli nahradit. Věděl jsem to, znal jsem své místo, tak co bych se namáhal s jeho studiem? Proč memorovat jména předchozích Náhradníků? Jaký to mělo smysl?

Proč jsem měl navíc sledovat rodokmen, jehož letokruhy všude vedly k té samé urvané větvi – k mamince?

Po hodině jsem zamířil ke stolu pana učitele Hughese-Gamese a požádal jsem ho, zda by s tím mohl přestat.

S čím mám přestat, Walesi?

S tím ztrapňováním, pane učiteli.

Obočí mu vylétlo k linii vlasů jako dvojice vyděšených ptáků.

Prohlásil jsem, že by od něj bylo kruté, kdyby si stejným způsobem zasedl na nějakého jiného kluka či kladl jakémukoli jinému studentovi Ludgrove podobně kousavé otázky ohledně jeho prapraprakohosi.

Pan učitel si odkašlal a popotáhl nosem. Uvědomoval si, že to přehnal. Stál si však za svým.

Je to pro vaše dobro, Walesi. Čím víc vás vyvolávám, tím víc se toho naučíte.

Několik dní poté mi však na začátku hodiny pan učitel Hughes-Games nabídl smír ve stylu Magny charty. Věnoval mi jedno z těch dřevěných pravítek, jež mají na obou stranách vyleptaná jména všech právoplatných britských panovníků od Harolda v roce 1066. (Ti praví na pravítku, chápete?) Královská linie, centimetr za centimetrem až k babičce. Pověděl mi, že si ho můžu nechat v lavici a podle potřeby se na něj dívat.

Páni, řekl jsem. Děkuju.

13.

Pozdě v noci, když zhasla světla, se někteří z nás plížívali ven a toulali se po chodbách. Závažné porušení řádu, ale já byl osamělý a stýskalo se mi po domově, nejspíš mě trápily úzkosti a deprese, a nedokázal jsem zůstat zamčený v ložnici.

Kdykoliv mě načapal jeden konkrétní kantor, vyfasoval jsem od něj strašnou ránu výtiskem Nové anglické Bible. V tvrdé vazbě. Vždycky jsem si říkal, že se to k téhle tvrdé vazbě výborně hodí. Kdykoliv mě s ní uhodil, cítil jsem se mizerně kvůli sobě, kvůli učiteli a kvůli Bibli. Přesto jsem pravidla porušil hned další večer znovu.

Když jsem se nepotuloval chodbami, coural jsem se po školních pozemcích. Obvykle v doprovodu svého nejlepšího kámoše Hennerse. Stejně jako já se Henners jmenoval oficiálně Henry, ale já mu vždycky říkal Henners a on mně Haz.

Vyzáblý Henners, bez svalů a s vlasy trčícími tak, že to vypadalo, jako by se vzdávaly, měl zlaté srdce. Kdykoliv se usmál, lidé změkli. (Jako jediný se po jejím zmizení zmínil o mamince.) Okouzlující úsměv a láskyplná povaha občas způsobovaly, že lidé zapomínali, že Henners dokáže být pěkně podšitý.

Na opačné straně plotu lemujícího školní pozemky se rozkládala obrovská samosběrná farma. Jednoho dne jsme s Hennersem plot přeskočili a přistáli obličejem v záhonu mrkví. Táhly se tam jeden vedle druhého. O kousek dál rostly velké, šťavnaté jahody. Plížili jsme se podél keříků, cpali si je do pusy a tu a tam jsme vykukovali jako surikaty, abychom se ujistili, že je vzduch čistý. Kdykoliv se zakousnu do jahody, přenesu se zase zpátky doprostřed řádek a do společnosti báječného Hennerse.

Po pár dnech jsme se tam vrátili. Tentokrát jsme poté, co jsme se nacpali a přeskočili plot nazpátek, uslyšeli svá jména.

Mířili jsme po polní cestě k tenisovým kurtům a pomalinku jsme se otočili. Přímo k nám si to štrádoval jeden z učitelů.

Hej, vy tam! Stůjte!

Dobrý večer, pane učiteli.

Co tu vy dva děláte?

Nic, pane učiteli.

Byli jste na farmě.

Ne!

Ukažte ruce.

Poslechli jsme. A měl nás. Rudé dlaně. Choval se, jako by to byla krev.

Nevzpomínám si, jaký trest jsme si vysloužili. Další bití Novou anglickou Biblí? Zůstali jsme po škole? Podstoupili jsme výpravu do kanceláře pana ředitele Geralda? Ať to bylo cokoliv, bylo mi to fuk. Žádná muka, která na nás mohli uvalit na Ludgrove, se nemohla vyrovnat těm, jež jsem prožíval uvnitř.

14.

Pan ředitel Marston s sebou při dozoru v jídelně nosíval zvoneček. Připomínal mi ten, který mívali na hotelových recepcích. Cink, máte volný pokoj? Kdykoliv chtěl získat pozornost skupinky kluků, zazvonil na zvonek. Zvonění se ozývalo pořád. A nemělo vůbec žádný efekt.

Rozdováděné děti si žádného zvonečku nevšímaly.

Pan ředitel Marston také často míval potřebu během jídla učinit nějaké prohlášení. Začal mluvit a vůbec nikdo ho neposlouchal, dokonce se nikdo ani neztišil, a tak zazvonil.

Cink.

Stovka kluků si dál povídala a smála se.

Začal zvonit s větší vervou.

Cink! Cink! Cink!

Zvoneček nás nedokázal nikdy utišit. Tvář pana ředitele brunátněla čím dál víc. Chlapci! Tak budete POSLOUCHAT?

Prostá odpověď zněla: Ne. Nebudeme. Nejednalo se však o známku neposlušnosti, mohla za to akustika. Neslyšeli jsme ho. Hala byla příliš rozlehlá a my příliš zabraní do rozhovorů.

Ředitel se s tím ale odmítal smířit. Zdálo se, že nás podezřívá z toho, že naše ignorace zvonečku tvoří součást nějakého většího, koordinovaného spiknutí. Nevím, jak ostatní, ale já součástí žádného spiknutí nebyl. Navíc jsem ho neignoroval.