Originally published in 2023 by Simon & Schuster.

Copyright © 2023 by Walter Isaacson

Translation © Denisa Jahičová, 2023

Front jacket photograph © Art Streiber

Back jacket photograph © courtesy of @SPACEX

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7696-004-6

Každému, koho som urazil, chcem len povedať, že som prišiel s novou verziou elektromobilov a mám v pláne poslať ľudí na Mars vo vesmírnej lodi. Mysleli ste si, že zároveň budem pohodový, normálny chlapík?

– Elon Musk, Saturday Night Live, 8. mája 2021

Ľudia, ktorí sú dostatočne blázniví na to, aby si mysleli, že dokážu zmeniť svet, ho aj zmenia.

– Steve Jobs

Prológ /
Utrpenie ako múza

Ihrisko

Ako dieťa vyrastajúce v Južnej Afrike poznal Elon Musk bolesť a naučil sa, ako s ňou žiť a prežiť.

Keď mal dvanásť rokov, autobus ho odviezol do tábora v divočine, kde sa mal naučiť základy prežitia. Tento tábor je známy aj pod označením veldskool. „Pripomínalo to polovojenskú verziu knihy Boh múch,“ spomína Musk. Každé z detí dostalo malý prídel jedla a vody a bolo im dovolené – boli priam pobádané –, aby sa o ne pobili. „Šikana sa tam považovala za cnosť,“ hovorí jeho mladší brat Kimbal. Veľké deti sa rýchlo naučili udierať malé do tváre a okrádať ich. Elona, ktorý bol malý a emocionálne neohrabaný, zbili dvakrát. V tábore nakoniec schudol štyri a pol kila.

Na konci prvého týždňa chlapcov rozdelili do dvoch skupín a bolo im povedané, aby sa navzájom napadli. „Bolo to také šialené, až to vyrážalo dych,“ rozpamätáva sa Musk. Každých pár rokov jedno z detí zomrelo. Vedúci tábora rozprávali tieto príbehy ako varovania. „Nebuďte hlúpi ako ten debil, čo zomrel minulý rok,“ hovorili. „Nebuďte slabí ako ten sprostý kretén.“

Keď Elon išiel do veldskoolu druhý raz, mal práve dovŕšiť šestnásť rokov. O dosť podrástol, mal viac než stoosemdesiat centimetrov a medvediu postavu. Okrem toho sa naučil džudo, takže veldskool preňho tentoraz nebola až taká zlá skúsenosť. „Už vtedy som si uvedomil, že ak ma niekto šikanuje, môžem ho veľmi silno udrieť do nosa a potom prestane. Mohli ma zmlátiť, ale ak som ich udrel silno do nosa, nechali ma na pokoji.“

Južná Afrika bola v 80. rokoch 20. storočia miestom násilia, kde boli útoky samopalmi a smrteľné bodnutia nožmi na dennom poriadku. Elon a Kimbal raz vystúpili z vlaku cestou na jeden hudobný koncert proti apartheidu a museli sa prebrodiť kalužou krvi okolo mŕtveho človeka, ktorému ešte stále trčal nôž z mozgu. Po zvyšok večera sa lepili o chodník krvou, ktorá im zaschla na podrážkach tenisiek.

Rodina Muskovcov chovala nemecké ovčiaky, ktoré boli vycvičené zaútočiť na každého, kto prebehol okolo ich domu. Keď mal Elon šesť rokov, bežal po príjazdovej ceste a jeho obľúbený pes naňho zaútočil – odhryzol mu obrovský kus mäsa z chrbta. Na pohotovosti, kde sa ho chystali zašiť, sa odmietal podrobiť ošetreniu, kým mu nesľúbili, že pes nebude potrestaný. „Nezabijete ho, však?“ bál sa Elon. Prisahali, že to neurobia. Pri spomínaní na tento príbeh z detstva sa Musk odmlčí na dlhý čas a upiera neprítomný pohľad do neznáma. „Lenže potom toho psa chladnokrvne zastrelili.“

Jeho najnemilosrdnejšie zážitky sa udiali v škole. Dlho bol najmladším a najmenším žiakom v triede. Mal problémy s vnímaním spoločenských signálov. Empatia mu nebola prirodzená a nemal chuť ani inštinkt usilovať sa získať priazeň druhých. V dôsledku toho ho pravidelne šikanovali, prichádzali k nemu násilníci a udierali ho do tváre. „Ak ste nikdy nedostali do nosa, nemáte predstavu, ako vás to ovplyvní po zvyšok života,“ tvrdí.

V jedno ráno na zhromaždení žiakov a učiteľov doňho vrazil študent, ktorý s partiou kamarátov neďaleko vystrájali. Elon ho od seba odstrčil, následne došlo k výmene neslušných slov. Počas prestávky chlapec a jeho kamaráti našli Elona jesť sendvič. Prišli k nemu zozadu, kopli ho do hlavy a zhodili z betónových schodov. „Sadli si naňho a stále ho bili a kopali do hlavy,“ hovorí Kimbal, ktorý tam sedel s bratom. „Keď skončili, nespoznával som jeho tvár. Zostala z nej iba opuchnutá kopa mäsa. Takmer som mu nevidel oči.“ Odviezli ho do nemocnice a týždeň sa neukázal v škole. O desaťročia neskôr stále podstupoval korekčné operácie, ktoré mu mali napraviť tkanivá vnútri nosa.

Tieto jazvy však boli nepatrné v porovnaní s tými emocionálnymi, ktoré mu spôsobil jeho otec Errol Musk, inžinier, darebák a charizmatický fantasta, ktorý Elonovi dodnes strpčuje život. Po školskej bitke sa Errol postavil na stranu chlapca, ktorý Elonovi rozbil tvár. „Ten chlapec práve prišiel o svojho otca, ktorý spáchal samovraždu, a Elon ho nazval hlupákom,“ vraví Errol. „Elon mal tendenciu nazývať ľudí hlupákmi. Ako by som mohol obviňovať to dieťa?“

Keď sa Elon konečne vrátil z nemocnice domov, otec mu vynadal. „Musel som hodinu postojačky trpieť, keď na mňa kričal, nazýval ma idiotom a hovoril mi, že som jednoducho nanič,“ spomína Elon. Kimbal, ktorý musel byť svedkom tejto scény, tvrdí, že je to najhoršia spomienka v jeho živote. „Náš otec sa jednoducho zbláznil, vyletel naňho, ako to často robieval. Nemal žiaden súcit.“

Elon aj Kimbal, ktorí sa s otcom už nerozprávajú, vravia, že jeho tvrdenie, že Elon útok vyprovokoval, je vyšinuté a že páchateľ zaň skončil vo väzení pre mladistvých. Tvrdia, že ich otec je náladový klamár, ktorý pravidelne rozpráva príbehy prešpikované výmyslami, niekedy z vypočítavosti, inokedy z pomätenosti. Je vraj ako Jekyll a Hyde. V jednej chvíli je priateľský, v ďalšej vás začne hodinu alebo aj dlhšie neúnavne urážať. Každý takýto svoj výstup ukončil tým, že Elonovi povedal, aký je úbohý. Elon pred ním musel len tak stáť a nesmel odísť. „Bolo to psychické mučenie,“ spomína Elon, na dlhú chvíľu sa odmlčí a s mierne stiahnutým hrdlom dodá: „Rozhodne vedel, ako znepríjemniť človeku život.“

Keď Errolovi zavolám, rozpráva sa so mnou takmer tri hodiny a potom si nasledujúce dva roky pravidelne voláme a píšeme. Ochotne mi odpisuje a posiela fotografie pekných vecí, ktoré poskytol svojim deťom, aspoň v obdobiach, keď sa jeho inžinierskemu podnikaniu darilo. V istom období jazdil na aute značky Rolls-Royce, postavil s chlapcami chatu v divočine a získaval surové smaragdy od majiteľa bane v Zambii, kým tento biznis nezanikol.

Priznáva však, že podporoval fyzickú a emocionálnu odolnosť. „V porovnaní s ich skúsenosťami so mnou musel byť pobyt vo veldskoole celkom mierny,“ pripúšťa a dodáva, že násilie bolo jednoducho súčasťou výchovy a vzdelania v Južnej Afrike. „Dvaja vás držia na zemi, zatiaľ čo ďalší vás udiera do tváre polenom a podobne. Noví chlapci boli nútení postaviť sa školskému bitkárovi hneď prvý deň v novej škole.“ Hrdo priznáva, že na svojich chlapcoch uplatňoval „mimoriadne prísnu pouličnú autokraciu“. Vzápätí však nezabudne dodať: „Elon neskôr uplatňoval tú istú prísnu autokraciu na sebe i ostatných.“

„Formovali ma ťažkosti“

„Ktosi raz povedal, že každý muž sa snaží splniť očakávania svojho otca alebo napraviť jeho chyby,“ napísal Barack Obama vo svojich memoároch, „a predpokladám, že to môže vysvetľovať i môj zvláštny neduh.“ V prípade Elona Muska vplyv otca na synovu psychiku pretrvával, a to i napriek mnohým pokusom o jeho zavrhnutie. Ovplyvňovalo ho to fyzicky aj psychicky. Elonove nálady sa striedali; raz sa mal dobre, inokedy zle, vedel byť náruživý a bláznivý, nezaujatý aj emocionálny, pričom občas prechádzal do režimu, ktorého sa jeho okolie obávalo a označovalo ho za „démonický“. Na rozdiel od svojho otca sa o svoje deti náležite stará, ale v iných ohľadoch jeho správanie naznačuje nebezpečenstvo, s ktorým je potrebné neustále bojovať: ide o hrozbu, že, ako sa vyjadrila jeho matka, „by sa mohol stať svojím otcom“. Je to jeden z najznámejších trópov v mytológii. Do akej miery si epická výprava hrdinu Hviezdnych vojen vyžaduje vyháňanie démonov, ktoré mu odovzdal Darth Vader, a zvádzanie boja s temnou stranou Sily?

„Myslím si, že s takým detstvom, aké prežil v Južnej Afrike, sa musíte do istej miery emocionálne uzavrieť,“ hovorí jeho prvá manželka Justine, matka piatich z jeho desiatich žijúcich detí. „Ak vás váš otec neustále nazýva debilom a idiotom, možno jedinou reakciou je vypnúť v sebe všetko, čo by otvorilo emocionálny rozmer, s ktorým si nevedel rady.“ Tento emocionálny uzatvárací ventil z neho možno urobil bezcitného človeka, no zároveň aj inovátora, ktorý sa nebojí riskovať. „Naučil sa vypnúť v sebe strach,“ pokračuje Justine. „Ak však vypnete strach, možno musíte vypnúť aj iné veci, napríklad radosť či
empatiu.“

Posttraumatický stresový syndróm z detstva mu tiež vštepil odpor k spokojnosti. „Nemyslím si, že si vie vychutnávať úspech či cítiť vôňu kvetov,“ hovorí Claire Boucherová, umelkyňa známa ako Grimes, ktorá je matkou jeho ďalších troch detí. „Myslím si, že už v detstve sa naučil, že život je bolesť.“ Musk súhlasí. „Formovali ma ťažkosti,“ vraví. „Môj prah bolesti je veľmi vysoký.“

Počas obzvlášť pekelného obdobia jeho života v roku 2008, po tom, čo došlo k výbuchom pri prvých troch štartoch jeho rakiet SpaceX a Tesle hrozil bankrot, sa prudko budil z nepokojných snov a Talulah Rileyovej, ktorá sa stala jeho druhou manželkou, rozprával hrozné veci, ktoré mu kedysi povedal otec. „Sama som ho počula používať tie frázy,“ vraví. „Malo to silný vplyv na jeho fungovanie.“ Keď sa mu tieto spomienky vracali, strácal sa v nich a zrazu sa podľa jeho skleného pohľadu oceľovo sfarbených očí zdalo, že nie je vôbec duchom prítomný. „Myslím si, že si neuvedomoval, ako ho to stále ovplyvňuje, lebo to považoval za spomienky z detstva,“ poznamenala Rileyová. „Ale zachoval si v sebe detskú, takmer nedorastenú stránku. Vo vnútri je stále dieťaťom, dieťaťom, ktoré stojí pred otcom.“

Z tejto zmesi sa vyvinula Muskova aura, vďaka ktorej občas pôsobí ako mimozemšťan, akoby jeho misia na Mars bola snahou o návrat domov a jeho túžba zostrojiť humanoidných robotov výpravou za hľadaním príbuzenstva. Nešokovalo by vás, keby si roztrhol košeľu a vy by ste zistili, že nemá pupok a nenarodil sa na tejto planéte. Napriek tomu z neho jeho detstvo urobilo až príliš ľudského, tvrdého, no zraniteľného chlapca, ktorý sa rozhodol vydať na epické výpravy.

Vyvinul si v sebe vášeň, ktorou zahalil svoju šialenosť, a šialenosť, ktorou zakrýval svoju vášeň. Trochu nesvoj vo vlastnom tele, ako veľký muž, ktorý nebol nikdy športovcom, kráča odhodlaným medvedím krokom s jasným poslaním a tancuje, akoby ho kroky naučil robot. S presvedčením proroka upozorňuje na nevyhnutnosť opatrovať plameň ľudského vedomia, porozumieť vesmíru a zachrániť našu planétu. Spočiatku som si myslel, že sa iba stavia do akejsi roly, že sa oddáva povzbudzujúcich rečiam, ktoré majú vyburcovať celé ľudstvo, a snaží sa splniť si fantázie dieťaťa uväzneného v tele dospelého muža, ktoré až príliš často čítalo Stopárovho sprievodcu galaxiou. Čím viac som s ním však trávil čas, tým väčšmi som presvedčený, že jeho zmysel pre poslanie je súčasťou toho, čo ho poháňa. Zatiaľ čo ostatní podnikatelia mali problém vytvoriť si celkový pohľad na svet, Musk si vytvoril pohľad na vesmír.

Jeho odkaz a výchova spolu s nastavením jeho mozgu ho občas robia bezcitným a impulzívnym. To viedlo aj k mimoriadne vysokej tolerancii voči riziku. Dokáže s ním chladne kalkulovať, ale aj horúčkovito ho prijímať. „Elon chce riskovať kvôli sebe samému,“ hovorí Peter Thiel, ktorý sa stal jeho obchodným partnerom v začiatkoch spoločnosti PayPal. „Zdá sa, že ho baví riskovať, ba niekedy je od toho priam závislý.“

Stal sa jedným z tých ľudí, ktorí sa cítia najživšie, keď sa blíži hurikán. „Zrodil som sa pre búrku a pokoj ku mne nepatrí,“ povedal raz prezident Andrew Jackson. Podobne je to aj s Muskom. Vyvinul si mentalitu byť neustále pod tlakom, ktorá zahŕňa príťažlivosť, niekedy priam túžbu po búrke a dráme, a to v práci aj v romantických vzťahoch, ktoré sa mu nepodarilo udržať. Vyžíva sa v krízach, nereálnych konečných termínoch a divokých náporoch v práci. Keď čelil zložitým výzvam, napätie mu často nedalo v noci spať, niekedy z neho dokonca zvracal. Zároveň ho však nabíjalo energiou. „Je magnet na drámu,“ tvrdí Kimbal. „Dráma je jeho nutkanie, ústredná téma jeho života.“

Keď som robil reportáž o Stevovi Jobsovi, jeho partner Steve Wozniak povedal, že hlavná otázka, ktorú si treba položiť, znie: Musel byť taký zlý? Taký drsný a krutý? Taký závislý od drámy? Keď som sa na konci svojej reportáže obrátil na Woza s touto otázkou, odvetil, že keby viedol Apple on, bol by milší. Ku každému by sa správal ako k rodine a nevyhadzoval by ľudí bez mihnutia oka. Potom sa odmlčal a dodal: „Ale keby som viedol Apple ja, možno by sme nikdy nevyrobili Macintosh.“ A tak sa natíska podobná otázka aj v prípade Elona Muska: Mohol by byť pokojnejší a stále by bol tým, vďaka komu by bolo ľudstvo bližšie k Marsu a budúcnosti s elektrickými vozidlami?

Začiatkom roka 2022 – po roku, ktorý sa niesol v znamení tridsaťjeden úspešných štartov rakiet spoločnosti SpaceX, predaja takmer milióna áut Tesla a toho, že sa stal najbohatším človekom na svete – sa Musk skľúčene vyjadril o svojom nutkaní vyvolávať drámy. „Musím zmeniť svoje myslenie, aby som nebol v krízovom režime,“ povedal mi, „v ktorom som už asi štrnásť rokov, alebo pravdepodobne väčšinu svojho života.“

Bola to smutná poznámka, nie novoročné predsavzatie. No už v čase, keď prišiel s týmto prísľubom do budúcnosti, tajne skupoval akcie Twitteru, najväčšieho svetového ihriska. V apríli toho roku sa potajomky vytratil na Havaj do domu svojho mentora Larryho Ellisona, zakladateľa spoločnosti Oracle, v sprievode herečky Natashe Bassettovej, jeho príležitostnej priateľky. Ponúkli mu miesto v predstavenstve Twitteru, ale cez víkend skonštatoval, že to nestačí, lebo má v povahe túžbu po úplnej kontrole. Rozhodol sa preto, že im urobí nepriateľskú ponuku na priame odkúpenie celej spoločnosti. Potom odletel do Vancouveru, aby sa stretol s Grimes. S ňou zostal hore až do piatej rána a hral sa novú bojovú hru s cieľom vybudovať impérium s názvom Elden Ring. Len čo sa dohral, stlačil spúšť svojho plánu a prihlásil sa na Twitter. „Urobil som im ponuku,“ oznámil.

V priebehu rokov vždy, keď sa ocitol na temnom mieste alebo sa cítil ohrozený, spomenul si na hrôzy, ktoré zažil, keď ho šikanovali na ihrisku. Teraz mal šancu stať sa jeho majiteľom.

So zlomeným zubom a jazvou

1 /
Dobrodruhovia

Winnifred a Joshua Haldemanovci (hore vľavo);
Errol, Maye, Elon, Tosca a Kimbal Muskovci (dole vľavo);
Cora a Walter Muskovci (vpravo)

Joshua a Winnifred Haldemanovci

To, že Elona Muska priťahuje riziko, bola rodinná črta, ktorá sa dedila z generácie na generáciu. V tomto smere bol po svojom starom otcovi z matkinej strany, Joshuovi Haldemanovi, odvážnom dobrodruhovi s vyhranenými názormi, ktorý vyrastal na farme na neúrodných pláňach strednej Kanady. Študoval chiropraktické techniky v Iowe, potom sa vrátil do rodného mesta neďaleko mesta Moose Jaw, kde choval kone a poskytoval chiropraktické služby výmenou za jedlo a ubytovanie.

Nakoniec sa mu podarilo kúpiť si vlastnú farmu, ale počas krízy v 30. rokoch 20. storočia o ňu prišiel. Niekoľko nasledujúcich rokov pracoval ako kovboj, účinkujúci na rodeu a pomocník na stavbe. Jeho jedinou konštantnou hodnotou bola láska k dobrodružstvu. Oženil sa a rozviedol, cestoval ako tulák v nákladných vlakoch a bol čiernym pasažierom na zaoceánskej lodi.

Strata farmy mu vštepila populizmus a stal sa aktívnym členom hnutia známeho ako Social Credit Party, čo bola kanadská politická strana, ktorá presadzovala, aby občania dostávali bezplatne dobropisy, čo by mohli použiť ako platidlo. Toto hnutie malo konzervatívny fundamentalistický nádych s náznakom antisemitizmu. Jeho prvý vodca v Kanade ostro odsúdil „zvrátenosť kultúrnych ideálov“, lebo „riadiace pozície zastáva neprimeraný počet židov“. Haldeman sa vypracoval na predsedu národnej rady tejto strany.

Prihlásil sa aj k hnutiu podporujúcemu technokraciu, ktoré verilo, že vládnuť by mali technokrati, a nie politici. Toto hnutie bolo v Kanade dočasne zakázané pre jeho nesúhlas so vstupom krajiny do druhej svetovej vojny. Haldeman sa zákazu vzoprel tým, že v novinách uverejnil inzerát podporujúci toto hnutie.

V istom období sa chcel naučiť spoločenské tance, a tak sa zoznámil s Winnifred Fletcherovou, ktorej dobrodružná povaha sa vyrovnala tej jeho. Ako šestnásťročná dostala prácu v novinách mesta Moose Jaw s názvom Times Herald, ale snívala o tom, že sa stane tanečnicou a herečkou. Preto sa vydala na cestu vlakom do Chicaga a neskôr do New Yorku. Po návrate si otvorila tanečnú školu v Moose Jaw, kde sa Haldeman objavil na lekciách. Keď ju pozval na večeru, odpovedala: „So svojimi klientmi nerandím.“ Prestal chodiť na hodiny tanca a pozval ju znovu. O niekoľko mesiacov sa jej opýtal: „Kedy si ma vezmeš?“ a ona odvetila: „Zajtra.“

Mali štyri deti vrátane dvojčiat Maye a Kaye, pričom dievčatá sa narodili v roku 1948. Jedného dňa na výlete si Haldeman všimol na jednomotorovom lietadle Luscombe, ktoré stálo na farmárskom poli, nápis na predaj. Nemal žiadnu hotovosť, ale presvedčil farmára, aby si vzal za lietadlo jeho auto. Bolo to dosť impulzívne rozhodnutie, keďže Haldeman nevedel lietať. Najal si preto niekoho, kto s ním odletel domov a naučil ho pilotovať lietadlo.

Rodina sa preslávila ako Lietajúci Haldemanovci a odborný chiropraktický časopis opísal Joshuu ako „azda najpozoruhodnejšiu postavu v histórii lietajúcich chiropraktikov“, čo je dosť úzkoprsá, hoci presná pocta. Keď mali Maye a Kaye tri mesiace, kúpili si väčšie jednomotorové lietadlo Bellanca a batoľatá sa stali známymi ako „lietajúce dvojčatá“.

Haldeman so svojimi svojráznymi konzervatívnymi populistickými názormi dospel k presvedčeniu, že kanadská vláda si uzurpuje príliš veľkú kontrolu nad životmi jednotlivcov a že krajina je príliš mierna. Preto sa v roku 1950 rozhodol presťahovať do Južnej Afriky, kde stále vládol režim bieleho apartheidu. Rozobrali Bellancu, naložili ju do debien a nastúpili na nákladnú loď do Kapského Mesta. Haldeman sa rozhodol, že chce žiť vo vnútrozemí, a tak sa vydali smerom k Johannesburgu, kde väčšina bielych obyvateľov hovorila po anglicky, a nie afrikánčinou. Keď však prelietavali nad neďalekou Pretóriou, naskytol sa im pohľad na fialovo zakvitnuté žakarandy a Haldeman vyhlásil: „Tu zostaneme.“

Keď boli Joshua a Winnifred mladí, do mesta Moose Jaw prišiel šarlatánsky šoumen William Hunt, známy (aspoň podľa neho) ako „Veľký Farini“, a rozprával príbehy o starobylom „stratenom meste“, ktoré videl, keď prechádzal púšťou Kalahari v Južnej Afrike. „Tento podfukár ukázal môjmu starému otcovi obrázky, ktoré boli očividne falošné, ale on mu uveril a rozhodol sa, že jeho poslaním je znovu ho objaviť,“ hovorí Musk. Len čo sa presťahovali do Afriky, Haldemanovci sa každý rok vydávali na mesačnú púť do púšte Kalahari, aby našli toto legendárne mesto. Lovili si potravu a spali so zbraňami, aby mohli odohnať levy.

Rodina si osvojila motto: „Ži nebezpečne – ale opatrne.“ Podnikali diaľkové lety do takých miest, ako je Nórsko, obsadili delené prvé miesto v automobilovej rely z Kapského Mesta do Alžíru, čo je vzdialenosť viac než devätnásťtisíc kilometrov, a ako prví preleteli jednomotorovým lietadlom z Afriky do Austrálie. „Museli odstrániť zadné sedadlá, aby tam mohli umiestniť nádrže na plyn,“ spomenula si neskôr Maye.

Joshuu Haldemana jeho riskantné správanie nakoniec dostihlo. Zahynul, keď osoba, ktorú učil lietať, narazila do elektrického vedenia, čo spôsobilo prevrátenie lietadla a jeho pád. Jeho vnuk Elon mal vtedy iba tri roky. „Vedel, že skutočné dobrodružstvá sú riskantné,“ hovorí. „Riziko mu dodávalo energiu.“

Haldeman preniesol svojho dobrodružného ducha na jedno zo svojich dvojčiat, Elonovu matku Maye. „Viem, že môžem riskovať, pokiaľ som pripravená,“ vraví. Ako mladej študentke sa jej darilo v prírodných vedách a matematike. Bola aj nápadne pekná. Vysoká a modrooká, s výraznými lícnymi kosťami a ostro rezanou bradou, začala v pätnástich rokoch pracovať ako modelka a v sobotu ráno predvádzala oblečenie na móle obchodných domov.

V tom čase sa v susedstve zoznámila s chlapcom, ktorý bol tiež nápadne pekný, aj keď uhladeným a nevychovaným spôsobom.

Errol Musk

Errol Musk bol dobrodruh a špekulant, ktorý vždy hľadal ďalšiu príležitosť. Jeho matka Cora pochádzala z Anglicka, kde v štrnástich rokoch skončila školu, pracovala v továrni na výrobu vonkajších plášťov pre stíhacie bombardéry a potom sa vydala na utečeneckej lodi do Južnej Afriky. Tam sa zoznámila s Walterom Muskom, odborníkom na kryptografiu a dôstojníkom vojenskej rozviedky, ktorý pracoval v Egypte na projektoch, aby oklamal Nemcov rozmiestnením falošných zbraní a svetlometov. Po vojne nerobil nič iné, len ticho sedel v kresle, pil a svoje kryptologické schopnosti využíval na lúštenie krížoviek. Preto ho Cora opustila, vrátila sa s ich dvoma synmi do Anglicka, kúpila si auto značky Buick a zamierila späť do Pretórie. „Bola to najsilnejšia osoba, akú som kedy stretol,“ tvrdí Errol.

Errol získal titul inžiniera a pracoval na stavbe hotelov, nákupných centier a tovární. Popritom rád opravoval staré autá a lietadlá. Fušoval aj do politiky, porazil afrikánskeho člena Národnej strany podporujúcej apartheid a stal sa jedným z mála anglicky hovoriacich členov mestskej rady v Pretórii. Noviny Pretoria News z 9. marca 1972 informovali o voľbách pod titulkom „Reakcia proti establišmentu“.

Podobne ako Haldemanovci aj on zbožňoval lietanie. Kúpil si dvojmotorovú Cessnu Golden Eagle, ktorú používal na prepravu televíznych štábov do chaty, ktorú postavil v buši. Jedno leto v roku 1986, keď chcel lietadlo predať, pristál na pristávacej dráhe v Zambii, kde mu istý panamsko-taliansky podnikateľ ponúkol, že ho odkúpi. Dohodli sa na cene a namiesto toho, aby Errol prijal hotovosť, podnikateľ mu dal podiel smaragdov vyťažených v troch malých baniach, ktoré vlastnil v Zambii.

Zambia mala vtedy postkoloniálnu černošskú vládu, ale neexistovala žiadna funkčná byrokracia, takže baňa nebola registrovaná. „Ak by ste ju zaregistrovali, skončili by ste naprázdno, lebo by vám všetko vzali černosi,“ hovorí Errol. Kritizuje Mayinu rodinu zato, že je rasistická, pričom sám trvá na tom, že on rasista nie je. „Nemám nič proti černochom, ale sú jednoducho iní ako ja,“ vyjadrí sa v rozvláčnom telefonickom rozhovore.

Errol, ktorý nikdy nemal vlastnícky podiel v bani, rozšíril svoj obchod dovozom ďalších surových smaragdov, ktoré nechal brúsiť
v Johannesburgu. „Veľa ľudí za mnou prichádzalo s ukradnutými balíčkami,“ priznáva. „Na cestách do zahraničia som predával smaragdy klenotníkom. Bola to priam špionážna akcia, lebo nič z toho nebolo legálne.“ Po tom, čo zarobil zisk vo výške približne 210 000 dolárov, sa jeho podnikanie so smaragdmi v 80. rokoch 20. storočia skončilo, kedže sa Rusom podarilo vytvoriť v laboratóriu umelý smaragd. Prišiel tak o všetky smaragdové zárobky.

Ich manželstvo

Errol Musk a Maye Haldemanová spolu začali chodiť, keď boli mladí tínedžeri. Ich vzťah bol od začiatku plný drámy. Opakovane ju požiadal o ruku, ale ona mu nedôverovala. Keď zistila, že ju podvádza, tak ju to rozrušilo, že týždeň plakala a nemohla jesť. „Pre smútok som schudla štyri a pol kila,“ spomína. Pomohlo jej to vyhrať miestnu súťaž krásy. Získala 150 dolárov v hotovosti a desať lístkov na bowling. Okrem toho sa stala finalistkou súťaže Miss Južnej Afriky.

Keď Maye skončila vysokú školu, presťahovala sa do Kapského Mesta, aby prednášala o výžive. Errol ju prišiel navštíviť, priniesol zásnubný prsteň a požiadal ju o ruku. Sľúbil jej, že zmení svoje správanie a po svadbe jej bude verný. Maye práve ukončila vzťah s iným neverným priateľom, veľmi pribrala a začínala sa obávať, že sa nikdy nevydá, takže súhlasila.

V svadobnú noc Errol a Maye odleteli lacným letom do Európy na medové týždne. Vo Francúzsku si Errol kúpil výtlačky časopisu Playboy, ktorý bol v Južnej Afrike zakázaný, vyvalil sa na ich malú hotelovú posteľ a na Mayinu zlosť si ich prezeral. Ich hádky sa vyostrili. Keď sa vrátili do Pretórie, uvažovala, že sa pokúsi od neho odísť. Čoskoro ju však dostihla ranná nevoľnosť. Otehotnela počas druhej noci ich medových týždňov v meste Nice. „Bolo jasné, že sobáš s ním bol chybou,“ spomína, „ale už sa to nedalo vrátiť späť.“

2 /
Jeho myseľ

Pretória, 70. roky 20. storočia

Elon a Maye Muskovci (hore vľavo);
Elon, Kimbal a Tosca (dole vľavo);
Elon pripravený ísť do školy (vpravo)

Osamelý a odhodlaný

Maye Musková porodila 28. júna 1971 o pol ôsmej ráno chlapca s váhou 3,85 kilogramu a s veľmi veľkou hlavou.

Najprv ho chceli s Errolom pomenovať Nice, podľa mesta vo Francúzsku, kde bol počatý. História mohla byť iná alebo prinajmenšom zábavná, keby sa chlapec musel potĺkať životom s menom Nice Musk. Namiesto toho Errol v nádeji, že Haldemanovcom urobí radosť, súhlasil, že obe mená chlapca budú z tejto strany rodiny: dostal meno Elon po Mayinom starom otcovi J. Elonovi Haldemanovi, a Reeve, rodné priezvisko Mayinej starej mamy z matkinej strany.

Errolovi sa páčilo meno Elon, lebo bolo biblické, a neskôr tvrdil, že bolo prorocké. Ako dieťa počul o vedecko-fantastickej knihe z pera raketového konštruktéra Wernhera von Brauna s názvom Project Mars, v ktorej sa opisuje kolónia na planéte Mars, ktorú riadi vodca s titulom „elon“.

Elon veľa plakal, veľa jedol a málo spal. V jednom momente sa Maye rozhodla, že ho jednoducho nechá plakať, kým nezaspí, ale zmenila názor po tom, čo susedia zavolali políciu. Jeho nálady sa rýchlo menili; keď neplakal, bol podľa matky veľmi zlatý.

Počas nasledujúcich dvoch rokov sa Maye narodili ďalšie dve deti, Kimbal a Tosca. Maye svoje deti nerozmaznávala. Mohli sa voľne pohybovať, no nemali žiadnu opatrovateľku, len domácu, ktorá nevenovala veľkú pozornosť tomu, keď Elon začal experimentovať s raketami či výbušninami. Sám Elon je prekvapený, že v detstve neprišiel o niektorý z prstov.

Keď mal tri roky, jeho matka sa rozhodla, že keďže je taký intelektuálne zvedavý, mal by chodiť do škôlky. Riaditeľka sa jej to snažila vyhovoriť, preto zdôrazňovala, že keď bude mladší než ostatní v triede, prinesie to spoločenské problémy. Podľa nej mali ešte rok počkať. „To nemôžem urobiť,“ povedala Maye. „Potrebuje niekoho okrem mňa, s kým sa môže porozprávať. Mám doma naozaj geniálne dieťa.“ Napokon sa jej podarilo riaditeľku presvedčiť.

Bola to chyba. Elon nemal žiadnych kamarátov a v čase, keď bol v druhom ročníku, prestal ostatné deti i učiteľky úplne vnímať. „Raz ku mne prišla učiteľka a kričala na mňa, ale ja som ju nevidel ani nepočul,“ spomína. Riaditeľka si zavolala jeho rodičov: „Máme dôvod domnievať sa, že Elon je duševne zaostalý.“ Väčšinu času trávil v tranze a nepočúval, vysvetlila jedna z jeho učiteliek. „Stále sa pozerá von oknom, a keď ho upozorním, aby dával pozor, povie: ‚Listy práve hnednú.‘“ Errol odpovedal, že Elon mal pravdu, listy práve naozaj hnedli.

Patová situácia sa prelomila, keď jeho rodičia súhlasili, že Elonovi treba dať vyšetriť sluch, akoby práve v tom mohol spočívať problém. „Rozhodli, že mám problém s ušami, a tak mi vybrali mandle,“ hovorí. To upokojilo zamestnancov škôlky, ale nič to nezmenilo na jeho tendencii úplne sa vypnúť a utiahnuť sa do vlastného myšlienkového sveta. „Už od detstva platí, že ak začnem na niečo intenzívne myslieť, vypnú sa mi všetky zmyslové systémy,“ vraví Elon. „Nevidím, nepočujem ani nič iné. Mozog používam na výpočty, nie na prichádzajúce informácie.“ Ostatné deti pred ním vyskakovali a mávali mu rukami pred tvárou, aby zistili, či sa im podarí upútať jeho pozornosť. Nefungovalo to. „Najlepšie je nesnažiť sa prebudiť ho, keď má ten prázdny pohľad,“ hovorí jeho mama.

K jeho sociálnym problémom sa pridávala aj neochota zdvorilo trpieť tých, ktorých považoval za hlupákov. Často používal slovo „hlúpy“. „Keď začal chodiť do školy, bol osamelý a smutný,“ spomína jeho matka. „Kimbal a Tosca si hneď v prvý deň našli kamarátov a priviedli ich domov, ale Elon si kamarátov domov nikdy nepriviedol. Chcel mať kamarátov, no nevedel, ako si ich získať.“

Výsledkom bolo, že bol osamelý, veľmi osamelý a táto bolesť sa mu navždy vryla do duše. „Keď som bol dieťa, povedal som si jednu vec,“ spomenul si v rozhovore pre Rolling Stone počas búrlivého obdobia svojho milostného života v roku 2017. „‚Nikdy nechcem byť sám.‘ To som si vravel. ‚Nechcem byť sám.‘“

Jedného dňa, keď mal päť rokov, jeden z jeho bratrancov usporiadal narodeninovú oslavu, ale Elona rodičia potrestali zato, že sa bil,
a musel zostať doma. Bol veľmi odhodlaným chlapcom a rozhodol sa, že do domu svojho bratranca zájde sám – pešo. Problém spočíval v tom, že bratranec býval na druhej strane Pretórie, čo bola takmer dvojhodinová prechádzka. Navyše, bol primladý na to, aby rozumel dopravným značkám. „Tak trochu som vedel, ako vyzerá cesta k nemu, lebo som ju videl z auta, a bol som odhodlaný dostať sa tam, takže som vykročil a vydal som sa na cestu,“ vraví. Podarilo sa mu prísť práve v okamihu, keď sa večierok končil. Keď ho matka videla prichádzať po ceste, spanikárila. V obave, že ho rodičia opäť potrestajú, vyliezol na javor a odmietol zliezť. Kimbal si spomína, ako stál pod stromom a s údivom hľadel na svojho staršieho brata. „Oplýva divokým odhodlaním, ktoré vám vyrazí dych. Niekedy to až naháňalo strach. Stále je to strašidelné.“

Keď mal Elon osem rokov, zameral svoje odhodlanie na získanie motorky. Áno, vo veku osem rokov. Stál vedľa otcovho kresla a stále dokola prednášal svoje argumenty. Keď Errol vyzrel spoza novín a prikázal mu, aby bol ticho, Elon tam zostal mlčky stáť. „Bolo jednoducho výnimočné sledovať, čo sa deje,“ spomína Kimbal. „Stál tam v tichosti, potom pokračoval vo svojej argumentácii a znovu sa odmlčal.“ Stávalo sa to každý večer celé týždne. Jeho otec nakoniec ustúpil a kúpil Elonovi modro-zlatú Yamahu 50cc. Kimbal dostal tiež svoju vlastnú.

Elon mal tiež tendenciu zasnívať sa, potulovať sa po okolí a nevšímať si, čo robia ostatní. Počas rodinného výletu do Liverpoolu za
príbuznými, keď mal osem rokov, ho rodičia jedného rána nechali s bratom v parku, aby sa tam sami hrali. Nemal v povahe zostať na jednom mieste, a tak sa začal túlať po uliciach. „Akýsi chlapec ma našiel plakať a vzal ma za svojou mamou, ktorá mi dala mlieko a sušienky a zavolala políciu,“ spomína. Keď sa na policajnej stanici opäť stretol s rodičmi, netušil, že nie je niečo v poriadku.

„Bolo šialené, že nás s bratom nechali v tom veku samých v parku,“ hovorí, „ale moji rodičia neboli prehnane starostliví, ako sú dnešní rodičia.“ O niekoľko rokov neskôr som ho pozoroval pri stavbe solárnej strechy s jeho dvojročným synom známym ako X. Bolo desať hodín večer a všade boli vidlicové vysokozdvižné vozíky a iné pohyblivé
zariadenia osvetlené dvoma reflektormi, ktoré vrhali dlhé tiene. Musk položil X na zem, aby sa chlapec sám pustil do skúmania prostredia, čo robil bez strachu. Keď sa hrabal medzi drôtmi a káblami, Musk naňho občas pozrel, no nezasahoval. Nakoniec, keď začal X liezť na reflektor, Musk prišiel k nemu a vzal ho na ruky. X sa krútil a pišťal, nešťastný z toho, že je obmedzený.

Musk často vraví, ba dokonca žartuje, že má Aspergerov syndróm, čo je bežný názov jednej z foriem porúch autistického spektra, ktorá môže ovplyvniť sociálne zručnosti, vzťahy, emocionálne spojenia s druhými a sebakontrolu. „V detstve mu nikdy nebola stanovená diagnóza,“ hovorí jeho matka, „ale on tvrdí, že má Aspergerov syndróm, a som si istá, že má pravdu.“ Jeho stav ešte zhoršili traumy z detstva. Elonov blízky priateľ Antonio Gracias hovorí, že vždy, keď sa Elon cítil šikanovaný alebo ohrozený, posttraumatický stresový syndróm z detstva ovládol jeho limbický systém, časť mozgu, ktorá riadi emocionálne reakcie.

V dôsledku toho zle vnímal spoločenské signály. „Keď ľudia niečo povedali, bral som to doslovne,“ vraví, „a až čítaním kníh som sa začal učiť, že ľudia nie vždy hovoria to, čo si naozaj myslia.“ Vždy uprednostňoval veci, ktoré boli presnejšie, napríklad inžinierstvo, fyziku a programovanie.

Ako všetky psychologické črty, aj Muskove boli zložité a individualizované. Vie byť veľmi emocionálny, najmä pokiaľ ide o jeho deti, a akútne pociťoval úzkosť, ktorá pramenila z osamelosti. Nemá však emocionálne receptory, ktoré sa starajú o každodennú láskavosť, srdečnosť a túžbu byť obľúbený. Nie je naprogramovaný na empatiu. Alebo, menej odborne povedané, vie sa správať ako kretén.

Rozvod

Maye a Errol Muskovci boli na oslavách Oktoberfest s ďalšími tromi pármi, popíjali pivo a zabávali sa, keď chlapík pri inom stole zapískal na Maye a povedal jej, že je sexi. Errola to rozzúrilo, ale nehneval sa na chlapíka. Ako si Maye pamätá, vrhol sa na ňu a chcel ju udrieť a priateľ mu v tom musel zabrániť. Utiekla do domu svojej matky. „Časom sa stal ešte šialenejším,“ uviedla Maye neskôr. „Bil ma, keď boli nablízku deti. Pamätám si, že Tosca a Kimbal plakali v kúte a Elon, ktorý mal päť rokov, ho udieral do zadnej strany kolien, aby sa ho pokúsil zastaviť.“

Errol tieto obvinenia označuje za „absolútny nezmysel“. Tvrdí, že Maye zbožňoval a v priebehu rokov sa ju snažil získať späť. „Nikdy v živote som nevztiahol ruku na žiadnu ženu, a už vôbec nie na svoju manželku,“ hovorí. „To je jedna zo ženských zbraní – obviniť muža, že ju týra, plakať a klamať. A mužské zbrane sú buď si ju kúpiť, alebo podpísať rozvodové papiere.“

Ráno po prudkej hádke na Oktoberfeste prišiel Errol do domu Mayinej matky, ospravedlnil sa a požiadal Maye, aby sa vrátila. „Už sa jej neopováž dotýkať,“ pohrozila mu Winnifred Haldemanová. „Ak to urobíš, rozvedie sa s tebou a pôjde bývať ku mne.“ Maye vraví, že odvtedy ju už nikdy neudrel, no jeho slovné urážky pokračovali. Hovoril jej, že je „nudná, hlúpa a škaredá“. Manželstvo sa nikdy nezotavilo. Errol neskôr priznal, že to bola jeho vina. „Mal som veľmi peknú ženu, ale vždy boli aj krajšie, mladšie dievčatá,“ vyjadril sa. „Maye som naozaj ľúbil, no pokazil som to.“ Rozviedli sa, keď mal Elon osem rokov.

Maye sa s deťmi presťahovala do domu na pobreží neďaleko mesta Durban, viac než 600 kilometrov južne od oblasti Pretórie a Johannesburgu, kde sa na striedačku venovala práci modelky a výživovej poradkyne. Peňazí bolo málo. Deťom kupovala knihy a rovnošaty z druhej ruky. Počas niektorých víkendov a prázdnin chlapci (zvyčajne bez Toscy) cestovali vlakom za otcom do Pretórie. „Posielal ich naspäť bez oblečenia a tašiek, takže som im zakaždým musela kúpiť nové,“ spomína Maye. „Hovoril, že sa k nemu nakoniec vrátim, lebo budem taká chudobná, že ich nebudem môcť uživiť.“

Často musela cestovať za prácou modelky alebo prednáškami o výžive, pričom deti nechávala doma. „Nikdy som sa necítila previnilo, že pracujem na plný úväzok, lebo som nemala na výber,“ vraví. „Moje deti museli byť zodpovedné samy za seba.“ Sloboda ich naučila byť samostatnými. Keď sa stretli s problémom, mala pripravenú odpoveď: „Vyriešite si to sami.“ Ako spomína Kimbal: „Mama nebola nežná a prítulná a stále pracovala, ale to bol pre nás dar.“

Z Elona sa stal nočný vták, ktorý čítal knihy až do úsvitu. Keď videl, že v maminej izbe sa o šiestej ráno rozsvietilo svetlo, zaliezol do postele a zaspal. To znamenalo, že mala problém dostať ho včas do školy a v tie dni, keď bola preč, prišiel niekedy do triedy až o desiatej. Aj to jej najprv museli zavolať zo školy. Errol sa pustil do boja o opatrovníctvo a nechal vystaviť predvolania pre Elonových učiteľov, Mayinho modelingového agenta a ich susedov. Tesne pred súdnym pojednávaním Errol upustil od prípadu. Každých pár rokov inicioval ďalší súdny spor a potom ho zrušil. Keď si Tosca spomína na tieto časy, začne plakať. „Pamätám si, že mama len tak sedela na pohovke a vzlykala. Nevedela som, čo robiť. Mohla som ju iba držať.“

Maye a Errola skôr priťahovala dramatická náruživosť ich vzťahu než harmonická a šťastná domácnosť, čo po nich zdedil aj ich syn. Po rozvode sa Maye začala stretávať s ďalším násilníckym mužom. Deti ho nenávideli a občas mu medzi cigarety skrývali malé petardy, ktoré vybuchovali, keď ich zapálil. Krátko po tom, čo tento muž požiadal Maye o ruku, otehotnela s ním iná žena. „Bola to moja priateľka,“ vraví Maye. „Venovali sme sa spolu modelingu.“

3 /
Život s otcom

Pretória, 80. roky 20. storočia

Elon štuchá do korytnačky a Errol sa pozerá (hore vľavo);
Kimbal a Elon s Petrom a Russom Riveovcami (hore vpravo);
chata v prírodnej rezervácii Timbavati (dole)

Sťahovanie

Vo veku desať rokov urobil Elon osudové rozhodnutie, ktoré neskôr veľmi oľutoval: rozhodol sa presťahovať k svojmu otcovi. Sám sa vydal na nebezpečnú cestu nočným vlakom z Durbanu do Johannesburgu. Keď zbadal otca, ako ho čaká na stanici, „rozžiaril sa ako slniečko“, hovorí Errol. „Ahoj, oci, poďme na hamburger!“ zakričal. V tú noc vliezol do otcovej postele a prespal tam.

Prečo sa rozhodol presťahovať k otcovi? Elon si povzdychne a takmer minútu mlčí, keď položím túto otázku. „Môj otec bol osamelý, veľmi osamelý a ja som cítil, že by som mu mal robiť spoločnosť,“ odvetí nakoniec. „Použil na mňa psychologické úskoky.“ Zbožňoval aj svoju babku, Errolovu matku Coru, ktorú prezýval Nana. Presvedčila ho, že je nespravodlivé, že jeho matka má všetky tri deti a otec žiadne.

V niektorých ohľadoch nebolo toto sťahovanie až také záhadné. Elon mal desať rokov, bol spoločensky nešikovný a nemal nijakých
kamarátov. Jeho matka bola milujúca, ale prepracovaná, roztržitá a zraniteľná. Naproti tomu otec bol chvastavý a mužný, statný chlap s veľkými rukami a uchvacujúcim vystupovaním. Jeho kariéra mala veľa vzostupov a pádov, no v tom čase bol pri peniazoch. Vlastnil zlatý kabriolet Rolls-Royce Corniche a, čo bolo dôležitejšie, dve sady encyklopédií, veľa kníh a širokú paletu inžinierskych nástrojov.

Elon, ešte vždy malý chlapec, sa teda rozhodol žiť s ním. „Ukázalo sa, že to bol naozaj zlý nápad,“ hovorí. „Ešte som nevedel, aký je otec hrozný.“ O štyri roky za ním prišiel aj Kimbal. „Nechcel som s ním nechať brata samého,“ vysvetľuje Kimbal. „Otec vyvolal v bratovi pocit viny a tým ho prehovoril, aby k nemu prišiel žiť. A urobil to aj v mojom prípade.“

„Prečo sa rozhodol ísť žiť s niekým, kto všetkým spôsoboval bolesť?“ opýtala sa Maye Musková o štyridsať rokov neskôr. „Prečo nedal prednosť šťastnému domovu?“ Potom sa na okamih odmlčala. „Možno je jednoducho taký.“

Keď sa chlapci presťahovali, pomohli Errolovi postaviť chatu v prírodnej rezervácii Timbavati, v nedotknutej časti buša takmer päťsto kilometrov východne od Pretórie, ktorú prenajímal turistom. Počas výstavby spali v noci okolo ohňa s puškami na ochranu pred levmi. Tehly boli vyrobené z riečneho piesku a strecha z trávy. Errol ako inžinier rád skúmal vlastnosti rôznych materiálov a podlahu vyrobil zo sľudy, lebo je dobrý tepelný izolant. Slony pri hľadaní vody často vytrhávali potrubia a opice sa pravidelne vyprázdňovali v besiedkach, takže chlapci mali plné ruky práce.

Elon často sprevádzal návštevníkov na poľovačkách. Hoci mal len pušku kalibru .22 (LR), mala dobrý zameriavač a stal sa z neho expert v streľbe. Vyhral dokonca miestnu súťaž v streľbe na hlinené holuby, hoci cenu v podobe debny whisky nedostal, lebo bol príliš mladý.

Keď mal Elon deväť rokov, jeho otec vzal synov a Toscu na výlet do Ameriky, kde prešli autom z New Yorku cez Stredozápad nadol až na Floridu. Elon sa stal závislým od videohier na mince, ktoré našiel vo vestibuloch motelov. „Bola to zďaleka tá najvzrušujúcejšia vec,“ vyhlásil. „Niečo také sme v Južnej Afrike ešte nemali.“ Errol predviedol svoju zmes výstrednosti a šetrnosti: prenajal si auto Ford Thunderbird, ale ubytovali sa v nízkorozpočtových hostincoch. „Keď sme sa dostali do Orlanda, otec nás odmietol vziať do Disney Worldu, lebo to bolo príliš drahé,“ spomína Musk. „Myslím si, že sme namiesto toho išli do nejakého vodného parku.“ Ako to už často býva, Errol rozpráva iný príbeh a tvrdí, že išli do Disney Worldu, kde sa Elonovi páčila jazda po strašidelnom dome, a že okrem toho navštívili aj lunapark Six Flags Over Georgia. „Počas výletu som im stále dokola opakoval: ‚Amerika je miesto, kam raz prídete žiť.‘“

O dva roky neskôr vzal všetky tri deti do Hongkongu. „V mojom otcovi sa snúbila kombinácia legitímneho podnikateľa a pouličného predavača,“ spomína Musk. „Nechal nás v hoteli, ktorý bol dosť špinavý, a dal nám len päťdesiat dolárov. Dva dni sme ho nevideli.“ Na hotelovom televízore pozerali samurajské filmy a kreslené rozprávky. Nechali Toscu na hoteli, sami sa túlali po uliciach a navštevovali
obchody s elektronikou, kde si mohli zadarmo zahrať videohry. „Dnes by niekto zavolal úrad na ochranu detí, keby ktosi urobil to, čo vtedy náš otec,“ hovorí Musk, „ale pre nás to bol úžasný zážitok.“

Spojenectvo bratrancov

Keď sa Elon a Kimbal presťahovali k otcovi na predmestie Pretórie, Maye odišla do neďalekého Johannesburgu, aby bola rodina bližšie pri sebe. V piatok chodila k Errolovi domov, aby vyzdvihla chlapcov. Potom šli za starou mamou, nezlomnou Winnifred Haldemanovou, ktorá im uvarila dusené kuracie mäso, čo deti tak neznášali, že Maye ich po návšteve brávala na pizzu.

Elon a Kimbal zvyčajne prenocovali v dome vedľa starej mamy, kde žila Mayina sestra Kaye Riveová so svojimi tromi synmi. Z piatich bratrancov – Elona a Kimbala Muskovcov a Petra, Lyndona a Russa Riveovcov – sa stala dobrodružná a občas aj hašterivá partia. Maye bola zhovievavejšia a menej ochranárska než jej sestra, takže sa s ňou pri plánovaní dobrodružstiev spolčili. „Ak sme chceli na deň zmiznúť a urobiť niečo také, ako ísť na koncert do Johannesburgu, povedala sestre: ‚Večer ich vezmem do cirkevného tábora‘,“ hovorí Kimbal. „Potom nás niekde vysadila a my sme šli robiť neplechu.“

Tieto výlety vedeli byť nebezpečné. „Pamätám si, že raz, keď vlak zastavil, došlo k obrovskej bitke a my sme videli, ako jednému chlapíkovi prebodli hlavu nožom,“ spomína Peter Rive. „Schovávali sme sa vo vagóne, potom sa dvere zatvorili a my sme šli ďalej, akoby sa nič nestalo.“ Niekedy do vlaku nastúpil gang, ktorý lovil rivalov, čo znamenalo, že muži začali besne strieľať po vagónoch zo samopalov. Niektoré koncerty boli protestmi proti apartheidu, ako napríklad koncert v Johannesburgu v roku 1985, na ktorý prišlo 100 000 ľudí. Často dochádzalo k potýčkam. „Nesnažili sme sa skrývať pred násilím, stali sme sa jeho preživšími,“ vraví Kimbal. „Naučilo nás to nebáť sa, no zároveň nerobiť hlúposti.“

Elon si vybudoval povesť najnebojácnejšieho zo skupiny. Keď išli bratranci do kina a ľudia robili hluk, on bol ten, kto k nim podišiel a požiadal ich, aby boli ticho, aj keď boli oveľa väčší. „Je preňho veľmi dôležité, aby sa pri rozhodovaní nikdy neriadil strachom,“ konštatuje Peter. „Bol taký už v detstve.“

Okrem toho, z bratrancov bol najsúťaživejší. Raz, keď sa viezli na bicykloch z Pretórie do Johannesburgu, bol Elon ďaleko vpredu a rýchlo šliapal do pedálov. Ostatní preto zastavili a stopli si pikap. Keď sa k nim Elon opäť pripojil, bol taký nahnevaný, až ich začal biť. Tvrdil, že to boli preteky a oni podvádzali.

Takéto bitky boli bežné. Potýčky sa často odohrávali na verejnosti, pričom chlapci nevnímali svoje okolie. Jedna z mnohých, do ktorej sa Elon s Kimbalom dostali, sa odohrala na vidieckom jarmoku. „Zápasili a hádzali sa do prachu,“ spomína Peter. „Ľudia panikárili a ja som musel ubezpečiť dav: ‚To nie je nič vážne. Títo chlapci sú bratia‘.“ Hoci sa spory zvyčajne týkali maličkostí, vedeli byť kruté. „Víťazom bol ten, kto prvý zasiahne svojím úderom či kopom toho druhého do gulí,“ hovorí Kimbal. „Tým sa bitka skončila, lebo ak vás niekto trafí do gulí, nemôžete pokračovať.“

Študent

Musk bol dobrý študent, ale zvlášť nevynikal. Keď mal deväť a desať rokov, dostával jednotky z angličtiny a matematiky. „Rýchlo pochopí nové matematické koncepty,“ poznamenal jeho učiteľ. V komentároch k vysvedčeniu sa však neustále opakovalo: „Pracuje extrémne pomaly, buď preto, lebo sníva, alebo robí to, čo by nemal.“ „Málokedy niečo dokončí. Budúci rok sa musí sústrediť na prácu a nesnívať počas vyučovania.“ „Jeho písomné práce sú dôkazom živej predstavivosti, ale nie vždy ich dokončí načas.“ Priemerne dosahoval z predmetov pred nástupom na strednú školu tak 83 bodov zo 100.

Keďže ho na štátnej strednej škole šikanovali a bili, presunul ho otec na súkromnú akadémiu Pretoria Boys High School. Vychádzala
z anglického vzoru, vyznačovala sa prísnymi pravidlami, trestami trstenicou, povinnými návštevami kaplnky a rovnošatami. Vo všetkých predmetoch okrem dvoch mal výborné známky: afrikánčina (v poslednom ročníku získal 61 bodov zo 100) a náboženská výchova („nevynakladá maximálne úsilie,“ zhodnotil učiteľ). „Naozaj som sa nechystal vynaložiť veľa úsilia na veci, ktoré som považoval za bezvýznamné,“ hovorí. „Radšej som čítal alebo hral videohry.“ Z fyzikálnej časti maturitných skúšok dostal jednotku, ale z matematickej trochu prekvapivo dvojku.

Vo voľnom čase rád vyrábal malé rakety a experimentoval s rôznymi zmesami – napríklad s chlórom z bazéna a brzdovou kvapalinou –,
aby zistil, čo spôsobí najväčší výbuch. Naučil sa aj kúzelnícke triky a hypnotizovať ľudí – raz presvedčil Toscu, že je pes, a prinútil ju zjesť surovú slaninu.

Podobne ako neskôr v Amerike aj tu bratranci realizovali rôzne podnikateľské nápady. Raz na Veľkú noc vyrobili čokoládové vajíčka, zabalili ich do fólie a predávali ich ako podomoví obchodníci. Kimbal prišiel s dômyselným plánom. Namiesto toho, aby ich predávali lacnejšie ako veľkonočné vajíčka v obchode, pýtali za ne viac. „Niektorí ľudia by sa nad tou cenou pozastavili,“ vraví, „ale my sme im tvrdili, že podporujú budúcich kapitalistov.“

Čítanie zostalo Muskovým psychologickým útočiskom. Niekedy sa ponoril do kníh hneď po obede a čítal celé popoludnie a väčšinu večera, deväť hodín v kuse. Keď rodina išla k niekomu na večeru, uchýlil sa do hostiteľovej knižnice. Ak išli do mesta, zatúlal sa a neskôr ho našli v kníhkupectve, ako sedí na zemi vo vlastnom svete. Bol tiež hlboko zažratý do komiksov. Imponovala mu cieľavedomá vášeň superhrdinov. „Vždy sa snažia zachrániť celý svet, hoci na sebe majú spodnú bielizeň alebo železné obleky priliehajúce ku koži, čo je dosť zvláštne, keď sa nad tým zamyslíte,“ hovorí. „Aj tak sa však snažia zachrániť svet.“

Musk prečítal obe sady otcových encyklopédií a pre svoju milujúcu matku a sestru sa stal „geniálnym chlapcom“. Pre ostatné deti bol však otravným magorom. „Pozrite sa na Mesiac, musí byť vzdialený milión kilometrov,“ zvolal raz jeho bratranec. Elon odpovedal: „Nie, delí nás od neho okolo 385-tisíc kilometrov, v závislosti od obežnej dráhy.“

V jednej knihe, ktorú našiel v otcovej pracovni, sa opisovali veľké vynálezy, ktoré sa v budúcnosti podarí vytvoriť. „Po návrate zo školy som zamieril priamo do priľahlej miestnosti pri otcovej pracovni a čítal som ju stále dokola,“ spomína. Medzi nápadmi bola aj raketa poháňaná iónovým motorom, ktorý by na ťah využíval skôr častice než plyn. Jedného neskorého večera v riadiacej miestnosti svojej raketovej základne v južnom Texase mi Musk knihu podrobne opísal vrátane toho, ako by iónový motor fungoval vo vákuu. „Tá kniha ma ako prvá prinútila premýšľať o cestách na iné planéty.“

Russ Rive, Elon, Kimbal a Peter Rive

4 /
Hľadač

Pretória, 80. roky 20. storočia

Existenčná kríza

Keď bol Musk dieťa, matka ho začala brávať do nedeľnej školy v miestnom anglikánskom kostole, kde bola učiteľkou. Nevypálilo to dobre. Rozprávala svojej triede príbehy z Biblie a on ich spochybňoval. „Ako to myslíš, že sa voda rozostúpila?“ opýtal sa. „To nie je možné.“ Keď rozprávala príbeh o tom, ako Ježiš nakŕmil dav ľudí chlebom a rybami, oponoval jej, že veci sa nemôžu zhmotniť len tak z ničoho. Keďže bol pokrstený, očakávalo sa od neho, že pôjde na sväté prijímanie, ale aj to začal spochybňovať. „Prijal som Kristovu krv a telo, čo je zvláštne, keď ste dieťa,“ hovorí. „V duchu som sa pýtal: ‚Čo to má, dopekla, znamenať? Nie je to nejaká čudná metafora kanibalizmu?‘“ Maye sa rozhodla, že Elona nechá doma, nech si v nedeľu ráno radšej číta.

Jeho otec, ktorý bol viac bohabojný, sa snažil Elonovi vysvetliť, že existujú veci, ktoré sa nedajú pochopiť našimi obmedzenými zmyslami a rozumom. „Neexistujú žiadni ateistickí piloti,“ hovorieval a Elon dodal: „Ani v čase skúšky neexistujú žiadni ateisti.“ No Elon čoskoro dospel k presvedčeniu, že veda dokáže veci vysvetliť a nie je potrebné prijímať predstavu Stvoriteľa alebo božstva, ktoré by zasahovalo do našich životov.

Keď sa dostal do puberty, začalo v ňom hlodať, že mu niečo chýba. Náboženské aj vedecké vysvetlenia existencie sa podľa neho nezaoberali skutočne veľkými otázkami ako: Odkiaľ sa vzal vesmír a prečo existuje? Fyzika ho mohla naučiť všetko o vesmíre okrem toho, prečo vznikol. To viedlo k tomu, čo nazýva svojou pubertálnou existenčnou krízou. „Snažil som sa zistiť, aký je zmysel života a vesmíru,“ vraví. „A dostal som z toho skutočnú depresiu, akoby existovala možnosť, že život nemá žiadny zmysel.“

Ako správny knihomoľ riešil tieto otázky čítaním. Najprv urobil typickú chybu úzkostlivých dospievajúcich a prečítal diela existencialistických filozofov, ako sú Nietzsche, Heidegger a Schopenhauer. To malo za následok, že sa zmätok zmenil na zúfalstvo. „Neodporúčam čítať Nietzscheho v tínedžerskom veku,“ hovorí.

Našťastie, zachránil ho vedecko-fantastický žáner, studnica múdrosti pre deti, ktoré sa rady hrajú a majú nadpriemerný intelekt. V školskej a miestnej knižnici prešiel celú sekciu sci-fi a naliehal na knihovníkov, aby objednali ďalšie knihy z tohto žánru.

Jedným z jeho obľúbených diel bol román Roberta Heinleina The Moon Is a Harsh Mistress (Mesiac je krutá milenka) o trestaneckej kolónii na Mesiaci. Riadi ju superpočítač s prezývkou Mike, ktorý je schopný nadobudnúť vedomie a zmysel pre humor. Počítač nakoniec obetuje svoj život počas vzbury v trestaneckej kolónii. V knihe sa skúma otázka, ktorá sa stane ústrednou v Muskovom živote: Bude sa umelá inteligencia vyvíjať spôsobom, že prinesie ľudstvu prospech a ochráni ho, alebo si stroje vyvinú vlastné úmysly a stanú sa pre ľudí hrozbou?

Táto téma je ústrednou aj v príbehoch o robotoch od Isaaca Asimova, ktoré si Elon tiež obľúbil. Príbehy formulujú zákony robotiky, ktoré majú zabezpečiť, aby sa roboti nevymkli spod kontroly. V záverečnej scéne Asimovho románu Robots and Empire (Roboti a impérium) z roku 1985 sa vysvetľuje hlavné z týchto pravidiel, tzv. Zerothov zákon: „Robot nesmie ublížiť ľudstvu alebo svojou nečinnosťou umožniť, aby ľudstvo prišlo k ujme.“ Hrdinovia z Asimovej knižnej série Nadácia vypracujú plán na vyslanie osadníkov do vzdialených oblastí galaxie s cieľom zachovať ľudské vedomie a poznatky v dôsledku blížiaceho sa temného veku.

O viac než tridsať rokov Musk vypustil do sveta náhodný tweet o tom, ako tieto myšlienky motivovali jeho snahu urobiť z ľudí vesmírny druh a využiť umelú inteligenciu v prospech ľudí. „Knižná séria Nadácia a Zerothov zákon sú základom pre vytvorenie spoločnosti SpaceX.“

Stopárov sprievodca galaxiou

Vedecko-fantastická kniha, ktorá najviac ovplyvnila jeho roky dospievania, bol Stopárov sprievodca galaxiou od Douglasa Adamsa. Tento
veselý a sarkastický príbeh pomohol formovať Muskovu filozofiu a dodal jeho vážnej povahe štipku uleteného humoru. „Stopárov sprievodca
galaxiou,“ hovorí, „mi pomohol dostať sa z existenčnej krízy a depresie a čoskoro som si uvedomil, že táto kniha je úžasne vtipná vo všetkých možných nepatrných ohľadoch.“

Príbeh sa točí okolo postavy Arthura Denta, ktorého zachráni okoloidúca vesmírna loď len niekoľko sekúnd pred zničením Zeme mimozemskou civilizáciou, keďže tá buduje hyperpriestorovú diaľnicu. Spolu so svojím mimozemským záchrancom Dent preskúma rôzne zákutia galaxie, ktorú riadi dvojhlavý prezident a ktorý „vytvoril z nevyspytateľnosti svojbytnú umeleckú formu“. Obyvatelia galaxie sa snažia spoznať „odpoveď na Veľkú otázku života, vesmíru a všetkého“. Zostavia superpočítač, ktorý po viac ako siedmich miliónoch rokov vychrlí odpoveď: štyridsaťdva. Keď odpoveď v dave vyvolá zmätené výkriky, počítač dodá: „Mám absolútnu istotu, že je správna. Ak mám byť k vám celkom úprimný, povedal by som, že problém bude v tom, že ste nikdy celkom nevedeli, aká je vlastne otázka.“ Táto lekcia sa Muskovi vryla do pamäti. „Z knihy som si odniesol, že musíme rozšíriť rozsah vedomia, aby sme boli schopní lepšie klásť otázky o odpovedi, ktorou je vesmír,“ hovorí.

Stopárov sprievodca galaxiou spolu s Muskovým neskorším ponorením sa do videohier a stolových simulačných hier viedli k celoživotnej fascinácii lákavou myšlienkou, že by sme mohli byť len figúrkami v simulácii, ktorú vymysleli nejaké bytosti vyššieho rádu. Ako píše Douglas Adams: „Existuje teória, ktorá tvrdí, že ak raz niekto zistí, prečo a načo presne je vesmír, ten sa okamžite vyparí a nahradí ho niečo ešte oveľa bizarnejšie a nevysvetliteľnejšie. Existuje aj druhá teória, ktorá tvrdí, že sa to už stalo.“

Blastar

Koncom 70. rokov 20. storočia sa hra Dungeons & Dragons, kde má každý hráč svoju rolu, stala populárnou posadnutosťou medzi počítačovými maniakmi a čudákmi po celom svete. Elon, Kimbal a ich bratranci Riveovci sa ponorili do hry, ktorá spočíva v tom, že hráči
sedia za stolom a s opismi svojich postáv na papieroch a hodmi kockami sa púšťajú do fantastických dobrodružstiev. Jeden z hráčov zaujme rolu rozprávača (Pána jaskyne), ktorý rozhoduje o dianí.

Elon zvyčajne hral rolu rozprávača, a to prekvapivo jemne. „Už ako dieťa oplýval Elon rôznymi náladami a správaním,“ hovorí jeho bratranec Peter Rive. „Ako rozprávač bol však neuveriteľne trpezlivý, čo podľa mojich skúseností nie je vždy jeho štandard, ak viete, čo tým myslím. Niekedy sa stane, že v sebe nájde trpezlivosť, a keď sa to stane, je to krásne.“ Namiesto toho, aby vyvinul na brata a bratrancov nátlak, nech sa konečne rozhodnú, pristupoval k opisu možností, ktoré sa im naskytli v každej zo situácií, veľmi analyticky.

Spolu sa zúčastnili na turnaji v Johannesburgu, na ktorom boli najmladšími hráčmi. Rozprávač turnaja im pridelil úlohu: Musíte zachrániť túto ženu spôsobom, že zistíte, kto v hre je zloduch a zabijete ho. Elon sa naňho pozrel a odvetil: „Myslím si, že ty si tu zloduch.“ A tak ho zabili. Elon mal pravdu a hra, ktorá mala trvať niekoľko hodín, sa skončila. Organizátori ich obvinili, že podvádzajú, a najprv sa im snažili výhru odoprieť. Musk však zvíťazil. „Tí chlapci boli idioti,“ hovorí. „Bolo to také očividné.“

Musk videl počítač prvýkrát približne v jedenástich rokoch. Bol v nákupnom centre v Johannesburgu a celé minúty pred ním len tak stál a civel naň. „Čítal som časopisy o počítačoch,“ vraví, „ale nikdy predtým som počítač nevidel.“ Rovnako ako v prípade motorky aj teraz otravoval otca dovtedy, kým mu ho nedovolil kúpiť. Errol mal k počítačom bizarný odpor; tvrdil, že sú dobré len na hry, ktoré zabíjajú čas, nie na inžinierstvo. Elon si teda našetril peniaze z príležitostných brigád a kúpil si Commodore VIC-20, jeden z prvých osobných počítačov, na ktorom sa dali hrať hry ako Galaxian a Alpha Blaster, v ktorých sa hráč snaží ochrániť Zem pred mimozemskými útočníkmi.

Počítač dodávali s kurzom programovania v jazyku BASIC, ktorý zahŕňal šesťdesiat hodín výučby. „Zvládol som ho prejsť za tri dni, sotva som spal,“ spomína Elon. O niekoľko mesiacov vytrhol z novín inzerát na konferenciu o osobných počítačoch na univerzite a oznámil otcovi, že sa na nej chce zúčastniť. Otec mu to chcel opäť vyhovoriť. Bol to drahý seminár, stál asi 400 dolárov a nebol určený pre deti. Elon odpovedal, že je to „nevyhnutné“, postavil sa pred otca a iba naňho zízal. V nasledujúcich dňoch Elon vyťahoval inzerát z vrecka a opakoval svoju požiadavku. Nakoniec sa jeho otcovi podarilo prehovoriť univerzitu, aby dala Elonovi zľavu s podmienkou, že bude stáť vzadu. Keď ho Errol po konferencii prišiel vyzdvihnúť, našiel Elona, ako sa rozpráva s tromi profesormi. „Tento chlapec musí dostať nový počítač,“ vyhlásil jeden z nich.

Po tom, ako na svojej škole ľahko zvládol test programátorských zručností, dostal počítač IBM PC/XT a naučil sa programovať v jazykoch Pascal a Turbo C++. Vo veku trinásť rokov dokázal vytvoriť videohru, ktorú pomenoval Blastar, pomocou 123 riadkov jazyka BASIC a niekoľkých jednoduchých príkazov v Assembleri, aby fungovala grafika. Poslal ju do časopisu PC and Office Technology a objavila sa v decembrovom vydaní v roku 1984 pod menom „E. R. Musk“ s krátkym úvodom, v ktorom sa vysvetľovalo: „V tejto hre musíte zničiť mimozemskú vesmírnu nákladnú loď, ktorá preváža vražedné vodíkové bomby a stroje vysielajúce nebezpečné lúče.“ Hoci nie je jasné, čo myslel konkrétne strojmi vysielajúcimi nebezpečné lúče, koncept znie super. Časopis mu zaplatil 500 dolárov a on im predal ďalšie dve hry – jednu podobnú hre Donkey Kong a druhú simulujúcu ruletu a kartovú hru oko.

A tak sa začala Elonova celoživotná závislosť od videohier. „Ak sa hráte s Elonom, hráte sa takmer nepretržite, až kým sa nakoniec musíte najesť,“ hovorí Peter Rive. Počas jedného výletu do Durbanu Elon prišiel na to, ako sa nabúrať do hier v obchodnom centre. Podarilo sa mu naštartovať systém spojením drôtov, takže mohli hrať celé hodiny bez mincí.

Potom prišiel s veľkolepejším nápadom: bratranci by si mohli založiť vlastnú herňu s hracími automatmi. „Presne sme vedeli, ktoré hry sú najobľúbenejšie, takže sa zdalo, že stavíme na istotu,“ vraví Elon. Vymyslel, ako by z peňažného toku mohli financovať automaty. Keď sa však chlapci pokúšali získať mestské povolenie, povedali im, že na podpísanie žiadosti potrebujú niekoho, kto má viac než osemnásť rokov. Kimbal, ktorý vyplnil tridsať strán formulárov, rozhodol, že nemôžu požiadať o podpis Errola. „Bol jednoducho príliš tvrdý človek,“ spomína Kimbal. „A tak sme šli za Russovým a Petovým otcom a ten sa rozčúlil. Tým sa celá záležitosť v podstate uzavrela.“

5 /
Úniková rýchlosť

Odchod z Južnej Afriky, 1989

Jekyll a Hyde

V sedemnástich rokoch, po siedmich rokoch života s otcom, si Elon uvedomil, že bude musieť ujsť. Život s otcom bol čoraz znepokojujúcejší.

Niekedy bol Errol veselý a zábavný, ale z času na čas sa vynorila jeho temná stránka, keď druhých slovne urážal a nechal sa riadiť fantáziami a konšpiráciami. „Jeho nálada sa vedela zmeniť v okamihu,“ hovorí Tosca. „Všetko mohlo byť super, a potom bol v priebehu sekundy zlomyseľný a chrlil na nás nadávky.“ Bolo to, akoby mal rozdvojenú osobnosť. „V jednej chvíli bol mimoriadne priateľský,“ spomína Kimbal, „a v ďalšej na vás kričal, celé hodiny vás poučoval – doslova dve alebo tri hodiny, keď ste pred ním museli nehybne stáť –, nadával vám, že ste bezcenní či úbohí, prichádzal s rôznymi diabolskými poznámkami, čo vás navždy poznačili, a nedovolil vám odísť.“

Elonovi bratranci sa začali zdráhať navštevovať ho. „Nikdy ste nevedeli, čo vás čaká,“ hovorí Peter Rive. „Errol niekedy prišiel so slovami: ‚Práve som nám kúpil nové motorky, tak sa na nich poďme zabaviť.‘ Inokedy bol nahnevaný, vyhrážal sa a, doriti, stalo sa, že nás nútil čistiť záchody zubnou kefkou.“ Keď mi to Peter líči, na chvíľu sa odmlčí a potom trochu váhavo poznamená, že Elon máva podobné zmeny nálad. „Keď má Elon dobrú náladu, je najúžasnejšia, najzábavnejšia osoba na svete. No len čo sa mu zhorší, zmení sa na temnú verziu a zrazu máte pocit, že sa okolo neho pohybujete po tenkom ľade.“

Jedného dňa k nim prišiel Peter domov a našiel Errola sedieť v spodnej bielizni za kuchynským stolom s plastovou ruletou. Snažil sa zistiť, či na ňu majú vplyv mikrovlny. Roztočil koleso na stole, poznačil si výsledok, potom ho opäť roztočil, vložil do mikrovlnnej rúry a zaznamenal nový výsledok. „Bolo to šialené,“ vraví Peter. Errol bol presvedčený, že dokáže nájsť systém, ako v rulete zakaždým vyhrať. Mnohokrát zatiahol Elona do kasína v Pretórii, obliekol ho tak, aby vyzeral starší než šestnásť rokov, a nechal ho zapisovať čísla, zatiaľ čo Errol používal kalkulačku ukrytú pod kartou, kam si zaznačoval, na ktoré čísla stavil.

Elon zašiel do knižnice a prečítal si niekoľko kníh o rulete, dokonca si na počítači naprogramoval simulátor rulety. Potom sa snažil otca presvedčiť, že žiadna z jeho schém nebude fungovať. Errol však veril, že našiel hlbšiu pravdu o pravdepodobnosti, a ako mi neskôr opísal, „takmer úplné riešenie toho, čo nazývame náhodnosť“. Keď som ho požiadal, aby mi to vysvetlil, povedal: „Neexistujú žiadne ‚náhodné udalosti‘ ani ‚náhoda‘. Všetky udalosti sa riadia Fibonacciho postupnosťou, podobne ako Mandelbrotova množina. Pokračoval som v objavovaní vzťahu medzi ‚náhodou‘ a Fibonacciho postupnosťou. Je to téma hodná vedeckej práce. Ak sa o ňu podelím, všetky aktivity spoliehajúce sa na ‚náhodu‘ zaniknú, takže som na pochybách, či to mám urobiť.“

Nie som si celkom istý, čo to všetko znamená. Elon tiež nie. „Neviem, ako sa z vynikajúceho inžiniera stal človek, ktorý verí v čarodejníctvo, ale stalo sa.“ Z Errola sa stal človek, ktorý dokáže byť veľmi
dôrazný a občas aj presvedčivý. „Pretvára realitu okolo seba,“ vraví Kimbal. „Doslova si vymýšľa, ale on tejto falošnej realite naozaj verí.“

Errol pred svojimi deťmi niekedy vyslovoval radikálne tvrdenia, ktoré nesúviseli s faktami. Napríklad trval na tom, že v Spojených štátoch je prezident považovaný za božskú entitu a nemožno ho kritizovať. Inokedy zas splietal vymyslené príbehy, v ktorých sa staval do úlohy hrdinu alebo obete. Všetko tvrdil s takým presvedčením, že Elon a Kimbal sa ocitli v situácii, keď spochybňovali vlastný pohľad na realitu. „Viete si predstaviť, že by ste vyrastali v takomto prostredí?“ pýta sa Kimbal. „Bolo to duševné mučenie a po čase sa tým nakazíte. Nakoniec si kladiete otázku: ‚Čo je to realita?‘“

Aj ja som sa ocitol v Errolovej zamotanej sieti. V priebehu dvoch rokov mi v sérii telefonátov a e-mailov rozličnými spôsobmi opisoval svoj vzťah k deťom, Maye a nevlastnej dcére, s ktorou mal dve deti (o tom neskôr), a čo k nim pociťoval. „Elon a Kimbal si vytvorili vlastný príbeh o tom, aký som bol, a ten sa nezhoduje s faktami,“ tvrdí. Výmysly o tom, že ich psychicky týral, vraj rozprávajú iba preto, aby potešili svoju matku. Keď však naňho zatlačím, povie mi, aby som sa priklonil k ich verzii. „Je mi jedno, či predostrú svetu iný príbeh, len nech sú šťastní. Nechcem, aby to bolo moje slovo proti ich. Nech je po ich.“

Keď hovorí o svojom otcovi, Elon si občas dovolí zasmiať sa, hoci jeho smiech je trochu drsný a trpký. Podobá sa smiechu jeho otca. Niektoré slová, ktoré používa, to, ako hľadí, jeho náhle prechody do temného režimu a naspäť pripomínajú členom jeho rodiny Errola, ktorý v ňom vrie. „Videla som, ako sa tiene tých hrozných príbehov, ktoré mi Elon porozprával, vynárajú na povrch v jeho vlastnom správaní,“ hovorí Justine, Elonova prvá manželka. „Vďaka tomu som si uvedomila, aké ťažké je nenechať sa formovať tým, s čím sme vyrastali, aj keď to nie je to, čo chceme.“ Z času na čas sa odvážila povedať niečo ako: „Meníš sa na svojho otca.“ Ako vysvetľuje: „Bol to náš tajný kód, aby som ho varovala, že schádza do ríše temna.“

Justine však hovorí, že Elon, ktorý bol vždy citovo zainteresovaný do ich detí, sa od svojho otca líši zásadným spôsobom. „U Errola ste mali pocit, že sa okolo neho môžu diať naozaj zlé veci. Zatiaľ čo keby nastala zombie apokalypsa, chceli by ste byť v Elonovom tíme, lebo by vymyslel spôsob, ako by tých zombíkov dal do laty. Dokáže byť veľmi drsný, ale môžete mu veriť, že napokon nájde spôsob, ako zvíťaziť.“

Aby sa tak stalo, musel sa v živote posunúť ďalej. Bolo načase, aby opustil Južnú Afriku.

Jednosmerný lístok

Musk začal naliehať na svoju matku aj otca a snažil sa ich presvedčiť, aby sa presťahovali do Spojených štátov a vzali so sebou jeho a súrodencov. Ani jeden z nich neprejavil záujem. „Tak som si povedal, že pôjdem sám,“ hovorí.

Najprv sa pokúšal získať americké občianstvo na základe toho, že otec jeho matky sa narodil v Minnesote, ale to sa mu nepodarilo, pretože jeho matka sa narodila v Kanade a nikdy nepožiadala o americké občianstvo. Dospel preto k záveru, že dostať sa do Kanady by mohlo byť jednoduchším prvým krokom. Na vlastnú päsť zašiel na kanadský konzulát, zaobstaral si žiadosť o pas a vyplnil ju nielen sebe, ale aj svojej matke, bratovi a sestre (nie však otcovi). Schválenia prišli koncom mája 1989.

„Bol by som odcestoval hneď na druhý deň ráno, no letenky boli vtedy lacnejšie, ak ste si ich kúpili štrnásť dní vopred,“ spomína, „takže som musel počkať ešte dva týždne.“ Zhruba dva týždne pred svojimi osemnástimi narodeninami, 11. júna 1989, sa so svojím otcom a súrodencami navečeral v najlepšej reštaurácii v Pretórii Cynthia’s. Tí ho potom odviezli na letisko v Johannesburgu.

„O niekoľko mesiacov sa vrátiš,“ povedal vraj Elonovi otec pohŕdavým tónom. „Nikdy nebudeš úspešný.“

Ako zvyčajne, Errol má vlastnú verziu príbehu, v ktorej bol on akčným hrdinom. Podľa neho sa Elon počas posledného ročníka na strednej škole dostal do vážnej depresie. Jeho zúfalstvo dosiahlo údajne vrchol na Deň republiky 31. mája 1989. Elonova rodina si chcela ísť pozrieť sprievod, ale chlapec odmietol vstať z postele. Jeho otec sa oprel o veľký stôl v Elonovej izbe so značne opotrebovaným počítačom a spýtal sa: „Chceš ísť študovať do Ameriky?“ Elon celý ožil: „Áno.“ Podľa Errola to bol jeho nápad. „Dovtedy nikdy nespomenul, že chce ísť do Ameriky. A tak som mu povedal: ‚Nuž, zajtra by si mal zájsť za americkým kultúrnym atašé.‘ Bol to môj priateľ z neziskovej organizácie Rotary.“

Elon hovorí, že otcova verzia je iba ďalším z jeho premyslených fantastických príbehov, v ktorých sa stavia do úlohy hrdinu. V tomto prípade je preukázateľne nepravdivý. Na Deň republiky v roku 1989 si už zaobstaral kanadský pas a kúpil letenku.

6 /
Kanada

1989

V bratrancovej stodole v Saskatchewane a vo svojej izbe v Toronte

Imigrant

Keďže Muskov otec bol občasne úspešný, vznikol mýtus, že Musk prišiel do Severnej Ameriky v roku 1989 s množstvom peňazí, možno s vreckami plnými smaragdov. Errol z času na čas podporil túto verziu príbehu. V skutočnosti však to, čo Errol získal zo zambijskej bani na smaragdy, stratilo hodnotu už niekoľko rokov predtým. Keď Elon odchádzal z Južnej Afriky, otec mu dal 2 000 dolárov v cestovných šekoch a matka mu poskytla ďalších 2 000 dolárov vďaka tomu, že si dala vyplatiť investičný účet, na ktorý si uložila peniaze, čo vyhrala ako tínedžerka v súťaži krásy. Inak mal pri sebe po príchode do Montrealu iba zoznam matkiných príbuzných, ktorých nikdy nevidel.

Plánoval zavolať matkinmu strýkovi, ale zistil, že sa odsťahoval z Montrealu. Odišiel preto do ubytovne pre mladých, kde sa delil o izbu s ďalšími piatimi ľuďmi. „Bol som zvyknutý na Južnú Afriku, kde vás ľudia jednoducho okradnú a zabijú,“ hovorí. „Takže som spal na batohu, kým som si neuvedomil, že nie každý je vrah.“ Potuloval sa po meste a žasol nad tým, že ľudia nemajú na oknách mreže.

Po týždni si za 100 dolárov kúpil Greyhound Discovery Pass, ktorý mu umožňoval polroka cestovať autobusom kamkoľvek po Kanade. Jeho bratranec z druhého kolena, Mark Teulon, ktorý bol v jeho veku, žil na farme v provincii Saskatchewan neďaleko mesta Moose Jaw, kde žili Elonovi starí rodičia, a tak zamieril tam. Bolo to viac než 2 700 kilometrov od Montrealu.

Autobusu, ktorý zastavoval v každej dedinke, trvalo putovanie po Kanade niekoľko dní. Na jednej zastávke vystúpil, aby si kúpil obed, a práve keď autobus odchádzal, musel sa rozbehnúť, aby stihol naskočiť späť. Nanešťastie, vodič mu vyložil kufor s cestovnými šekmi a oblečením. Zostal mu len ruksak s knihami, ktorý nosil všade so sebou. Ťažkosti s výmenou cestovných šekov (trvalo to celé týždne) boli prvou ochutnávkou toho, aké je potrebné prebudovať systém peňažných platieb.

Keď sa dostal do mesta neďaleko farmy svojho bratranca, použil časť drobných, ktoré mal vo vrecku, na telefonát. „Ahoj, tu Elon, tvoj bratranec z Južnej Afriky,“ predstavil sa. „Som na autobusovej stanici.“ Bratranec sa objavil s otcom, zobral ho na biftek do reštaurácie Sizzler a pozval ho na ich farmu, kde pestovali pšenicu. Tam ho poverili čistením obilných síl a pomáhaním pri stavbe stodoly. Na farme oslávil svoje osemnáste narodeniny s tortou, ktorú mu upiekli. Čokoládovou polevou na nej bolo napísané: „Všetko najlepšie, Elon!“

Po šiestich týždňoch nasadol späť do autobusu a zamieril do Vancouveru, ďalších tisíc kilometrov odtiaľ, kde mal bývať u matkinho nevlastného brata. Keď zašiel na úrad práce, zistil, že väčšina pracovných miest je platená 5 dolármi na hodinu. Bola tam však aj jedna, za ktorú by dostával 18 dolárov na hodinu, a to čistenie kotlov v piliarskom závode. Musel si obliecť ochranný oblek, prešmyknúť sa malým tunelom, ktorý viedol do komory, kde sa varila celulóza, a zároveň z nej lopatou odstrániť vápno, ktoré sa usadilo na stenách. „Ak by osoba na konci tunela neodstránila lepkavú hmotu dostatočne rýchlo, uviazli by ste v pasci a zároveň by ste sa poriadne zapotili,“ spomína. „Bolo to tam ako z nejakej dickensovskej industriálnej nočnej mory – plné tmavých rúr a búchania zbíjačiek.“

Maye a Tosca

Kým bol Elon vo Vancouveri, Maye Musková priletela z Južnej Afriky, lebo sa rozhodla, že sa chce tiež presťahovať. Vydala sa na prieskum a informovala o ňom Toscu. Vancouver bol príliš chladný a daždivý, napísala. Montreal bol vzrušujúci, ale ľudia tam hovorili po francúzsky. Dospela teda k záveru, že Toronto je miesto, kam by mali ísť. Tosca okamžite predala ich dom a nábytok v Južnej Afrike, a potom sa pridala k matke v Toronte, kam za nimi prišiel aj Elon. Kimbal zostal v Prétorii, aby dokončil posledný rok na strednej škole.

Spočiatku žili všetci v jednoizbovom byte, Tosca sa delila o posteľ s matkou, zatiaľ čo Elon spal na pohovke. Nemali takmer žiadne peniaze. Maye si spomína, ako sa rozplakala, keď rozliala mlieko, lebo nemala dosť peňazí na ďalšie.

Tosca získala prácu v predajni hamburgerov, Elon sa zamestnal ako stážista v torontskej pobočke Microsoftu a Maye pracovala na univerzite, v modelingovej agentúre a ako výživová poradkyňa. „Pracovala som každý deň a tiež štyri noci za týždeň,“ hovorí. „Jedno popoludnie v nedeľu som si vzala voľno, aby som vyprala bielizeň a nakúpila potraviny. Ani som nevedela, čo robia moje deti, lebo som takmer nebola doma.“

Po niekoľkých mesiacoch zarábali dosť peňazí, aby si mohli dovoliť trojizbový byt s regulovaným nájomným. Maye naliehala, aby Elon strhol plstené tapety, ktoré v ňom boli. Zem zas špatil príšerný koberec, preto sa chystali kúpiť nový za 200 dolárov, ale Tosca trvala na hrubšom za 300 dolárov, lebo k nim mal prísť Kimbal a ich bratranec Peter a museli spať na podlahe. Ich druhou veľkou kúpou bol počítač pre Elona.

V Toronte nemal žiadnych priateľov ani spoločenský život a väčšinu času trávil čítaním alebo prácou na počítači. Tosca bola, naopak, drzá tínedžerka, ktorá túžila chodiť von. „Idem s tebou,“ vyhlasoval Elon, lebo nechcel byť osamelý. „Nie, nejdeš,“ ohradila sa. Keď však naliehal, prikázala mu: „Musíš sa odo mňa držať stále vo vzdialenosti tri metre.“ Poslúchol ju. Kráčal za ňou a jej priateľmi a vždy, keď išli do klubu alebo na večierok, nosil si so sebou knihu na čítanie.

Tancujúc s Kimbalom v Toronte

7 /
Queen’s University

Kingston, Ontário, 1990 – 1991

S Navaidom Farooqom na Queen’s a v novom obleku

Priemyselné vzťahy

Muskove výsledky v prijímacích testoch na vysokú školu neboli obzvlášť pozoruhodné. V druhom kole záverečnej skúšky získal z ústnej časti 670 bodov z 800 a 730 bodov z matematiky. Svoj výber zúžil na dve univerzity, ktoré boli z Toronta ľahko dostupné autom: Waterloo a Queen’s. „Univerzita vo Waterloo bola určite lepšia možnosť pre inžinierstvo, ale nezdala sa mi dobrá zo sociálneho hľadiska,“ hovorí. „Bolo tam málo dievčat.“ Mal pocit, že informatiku a inžinierstvo pozná rovnako dobre ako ktorýkoľvek z profesorov na oboch školách, no zúfalo túžil po spoločenskom živote. „Nechcel som stráviť vysokoškolský život iba s partiou chalanov.“ Preto sa na jeseň v roku 1990 zapísal na univerzitu Queen’s.

V internáte ho umiestnili na „medzinárodné poschodie“ a hneď v prvý deň sa zoznámil so študentom menom Navaid Farooq, ktorý sa stal jeho prvým skutočným a stálym priateľom mimo rodiny. Farooqov otec bol Pakistanec, matka Kanaďanka a vyrastal v Nigérii a vo Švajčiarsku, kde jeho rodičia pracovali pre organizácie podliehajúce pod OSN. Podobne ako Elon ani on si na strednej škole nenašiel blízkych priateľov. Na Queen’s sa s Muskom rýchlo zblížili vďaka záujmom o počítačové a stolové hry, málo známu históriu a vedecko-fantastický žáner. „Pre mňa a Elona,“ vraví Farooq, „to bolo pravdepodobne prvé miesto, kde sme boli spoločensky akceptovaní a mohli sme byť sami sebou.“

V prvom ročníku dostal Musk áčko z podnikania, ekonómie, matematiky a počítačového programovania, ale béčko z účtovníctva, španielčiny a priemyselných vzťahov. V nasledujúcom roku si zapísal ďalší predmet priemyselných vzťahov, ktoré sa zaoberajú vzťahmi medzi pracovníkmi a manažmentom. Opäť dostal béčko. Neskôr sa pre ročenku univerzity Queen’s vyjadril, že najdôležitejšia vec, ktorú sa počas dvoch rokov na škole naučil, bolo „ako spolupracovať s inteligentnými ľuďmi a využívať sokratovskú metódu na dosiahnutie spoločného cieľa“, čo je zručnosť, v ktorej sa, ako si neskôr všimli jeho budúci
kolegovia, zdokonalil iba čiastočne. Podobne ako v prípade priemyselných vzťahov.

Viac ho zaujímali neskoré filozofické diskusie o zmysle života. „Veľmi som po nich bažil,“ priznáva, „lebo dovtedy som nemal priateľov, s ktorými by som sa mohol o týchto veciach porozprávať.“ No predovšetkým sa s Farooqom po boku ponoril do sveta stolových a počítačových hier.

Strategické hry

„To, čo robíte, nie je racionálne,“ vysvetľoval Musk svojím plochým, monotónnym hlasom. „V skutočnosti si škodíte.“ Spolu s Navaidom Farooqom a ďalšími priateľmi hrali na internáte strategickú stolovú hru Diplomacia a jeden z hráčov sa spojil s iným proti Muskovi. „Ak to urobíte, obrátim proti vám vašich spojencov a spôsobím vám bolesť.“ Ako vraví Farooq, Musk mal tendenciu vyhrávať tým, že bol presvedčivý pri vyjednávaní a vyhrážaní sa.

Musk mal ako tínedžer v Južnej Afrike rád všetky typy videohier vrátane strieľačiek z prvej osoby a dobrodružných výprav, ale na vysokej škole sa začal viac sústrediť na žáner známy ako strategické hry, v ktorých dvaja alebo viacerí hráči súperia s cieľom vybudovať impérium pomocou stratégie na vysokej úrovni, riadenia zdrojov, logistiky dodávateľského reťazca a taktického myslenia.

Strategické hry – najprv tie stolové a neskôr také, čo sa hrali na počítači – sa stali ústredným prvkom Muskovho života. Od videohry The Ancient Art of War, ktorú hrával ako tínedžer v Južnej Afrike, až po jeho závislosť od hry The Battle of Polytopia o tri desaťročia neskôr, si Elon vždy vychutnával komplexné plánovanie a súťaživosť v riadení zdrojov, ktoré sú potrebné na dosiahnutie víťazstva. Ponoriť sa do týchto hier na celé hodiny sa stalo spôsobom, ako relaxoval, unikal stresu a zdokonaľoval svoje taktické zručnosti a strategické myslenie v podnikaní.

Kým bol na Queen’s, vyšla prvá významná počítačová strategická hra Civilizácia. Hráči v nej súperia pri budovaní spoločnosti od praveku až po súčasnosť tým, že si vyberajú, aké technológie budú rozvíjať a aké výrobné zariadenia postavia. Musk presunul svoj stôl tak, aby mohol sedieť na posteli a Farooq na stoličke oproti, aby boli tvárou v tvár a mohli si zmerať sily v tejto hre. „Na celé hodiny sme sa dostali do úplného tranzu, až kým sme nezistili, akí sme hrozne vyčerpaní,“ spomína Farooq. Potom sa presunuli k hre Warcraft: Orcs and Humans, kde je kľúčovou súčasťou stratégie rozvinúť udržateľné zásobovanie zdrojov, ako sú kovy z baní. Po hodinách hrania si dávali prestávku na jedlo a Elon presne vedel, v ktorom momente hru vyhrá. „Som naprogramovaný na vojnu,“ povedal Farooqovi.

Na jednom predmete na Queen’s sa používala strategická hra, v ktorej tímy súťažili v simulácii rastu podniku. Hráči mohli rozhodovať o cenách svojich výrobkov, výške výdavkov na reklamu, o tom, aký zisk investujú späť do výskumu a o ďalších premenných. Musk prišiel na to, ako reverzným inžinierstvom upraviť logiku, ktorá riadila simuláciu, takže dokázal zakaždým vyhrať.

Zaúčanie v banke

Keď sa Kimbal presťahoval do Kanady a nastúpil ako študent na Queen’s, spolu s Elonom si vytvorili rutinu. Každý deň si prečítali noviny a vybrali z nich osobu, ktorá sa im zdala najzaujímavejšia. Elon nepatril k tým horlivcom, ktorí radi priťahujú a očarujú mentorov, takže úlohy dohodnúť si stretnutie po telefóne sa ujal spoločenskejší Kimbal. „Ak sa nám podarilo telefonicky spojiť, zvyčajne súhlasili, že s nami pôjdu na obed,“ hovorí.

Jedným z tých, ktorých si vybrali, bol Peter Nicholson, vedúci pracovník zodpovedný za strategické plánovanie v banke Scotiabank. Nicholson bol inžinier s magisterským titulom z fyziky a doktorátom z matematiky. Keď sa mu Kimbal dovolal, súhlasil, že s chlapcami zájde na obed. Matka ich vzala na nákupy do obchodného domu Eaton’s, kde ste pri kúpe obleku za 99 dolárov dostali zadarmo košeľu a kravatu. Na obede diskutovali o filozofii, fyzike a podstate vesmíru. Nicholson im ponúkol letnú brigádu, pričom Elona pozval pracovať priamo s ním do trojčlenného tímu pre strategické plánovanie.

Nicholson, ktorý mal v tom čase štyridsaťdeväť rokov, a Elon sa zabávali riešením matematických hádaniek a čudných rovníc. „Zaujímala ma filozofická stránka fyziky a jej vzťah k realite,“ vraví Nicholson. „Neexistovalo veľa iných ľudí, s ktorými by som sa o týchto záležitostiach mohol rozprávať.“ Diskutovali aj o tom, čo sa neskôr stalo Muskovou vášňou: o cestovaní do vesmíru.

Keď šiel Elon jedného večera s Nicholsonovou dcérou Christie na večierok, jeho prvá otázka znela: „Rozmýšľala si niekedy o elektrických autách?“ Ako neskôr priznal, nebola to najlepšia baliaca hláška na svete.

Jednou z tém, ktorou sa Musk zaoberal pre Nicholsona, bol dlh Latinskej Ameriky. Banky poskytli krajinám ako Brazília a Mexiko miliardové pôžičky, ktoré nebolo možné splatiť, a v roku 1989 americký minister financií Nicholas Brady tieto dlhové záväzky zabalil do obchodovateľných cenných papierov známych ako „Bradyho dlhopisy“. Keďže tieto dlhopisy boli kryté vládou Spojených štátov, Musk veril, že budú mať vždy hodnotu 50 centov za dolár. Niektoré sa však predávali len za 20 centov.

Musk usúdil, že Scotiabank by mohla zarobiť miliardy kúpou týchto dlhopisov za takú nízku cenu, a zavolal na obchodné oddelenie spoločnosti Goldman Sachs v New Yorku, aby sa uistil, že sú k dispozícii. „Áno, koľko ich chcete?“ odpovedal mu strohý obchodník na druhom konci spojenia. „Bolo by možné kúpiť ich päť miliónov?“ opýtal sa Musk hlbokým a vážnym hlasom. Keď obchodník odvetil, že by to nemal byť žiaden problém, Musk rýchlo zložil. „Navrával som si, že som vyhral jackpot, lebo sa na tom nedalo nič stratiť,“ vraví. „Bežal som o tom povedať Petrovi a myslel som si, že mi na to dajú nejaké peniaze.“ Banka však tento nápad zamietla. Výkonný riaditeľ vyhlásil, že banka má v Latinskej Amerike aj bez toho príliš veľa dlhov. „Fíha, to je jednoducho šialené,“ hovoril si Musk sám pre seba. „Takto uvažujú banky?“

Nicholson tvrdí, že Scotiabank sa v situácii s latinskoamerickým dlhom riadila vlastnými metódami, ktoré fungovali lepšie. „Odišiel s dojmom, že banka je oveľa hlúpejšia, než v skutočnosti bola,“ hovorí Nicholson. „Nebolo to však v konečnom dôsledku na škodu, lebo vďaka tomu si vybudoval zdravú neúctu k finančnému priemyslu a trúfalosť, aby nakoniec založil spoločnosť, z ktorej sa neskôr stal PayPal.“

Musk si zo svojho pôsobenia v Scotiabank odniesol aj ďalšie ponaučenie: nemal rád prácu pre iných ľudí a ani mu to nešlo. Nebolo v jeho povahe byť úctivý alebo predpokladať, že ostatní môžu vedieť viac než on.

8 /
Penn

Philadelphia, 1992 – 1994

S Robinom Renom na Penn; s bratrancom Petrom Riveom
a Kimbalom v Bostone

Fyzika

Musk sa na Queen’s nudil. Bolo to krásne obdobie, no nie akademicky náročné. Keď teda jeden z jeho spolužiakov prestúpil na Pensylvánsku univerzitu, rozhodol sa, že to skúsi tiež.

Problémom boli peniaze. Otec mu neposkytoval žiadnu finančnú podporu a matka mala problém stíhať tri zamestnania, aby horko-ťažko vyžili. Pensylvánska univerzita mu však ponúkla štipendium vo výške 14 000 dolárov a študentskú pôžičku, takže na ňu prestúpil v roku 1992 ako študent tretieho ročníka.

Rozhodol sa pre štúdium fyziky, lebo podobne ako jeho otca ho to odjakživa ťahalo k inžinierstvu. Podstatou inžinierstva podľa neho bolo riešiť akýkoľvek problém vŕtaním sa v najzákladnejších princípoch fyziky. Rozhodol sa tiež pre druhý odbor v oblasti podnikania. „Obával som sa, že ak nebudem študovať podnikanie, budem nútený pracovať pre niekoho, kto ho študoval,“ spomína. „Mojím cieľom bolo konštruovať výrobky s citom pre fyziku a nikdy nemusieť pracovať pre šéfa s titulom z podnikania.“

Hoci sa nevyžíval v politike a nebol ani spoločensky založený, kandidoval do študentského parlamentu. Jeden z jeho predvolebných sľubov zosmiešňoval tých, ktorí sa usilovali získať pozíciu v študentskom parlamente, aby si vylepšili životopis. Posledný sľub v jeho predvolebnej kampani znel: „Ak sa táto pozícia niekedy objaví v mojom životopise, postavím sa na verejnosti na hlavu a zjem päťdesiat kópií tohto inkriminovaného dokumentu.“ Našťastie prehral, čo ho zachránilo pred tým, aby sa dostal medzi študentov, ktorí sa vyžívajú vo vládnutí, teda do sveta, pre ktorý sa povahovo nehodil. Namiesto toho pohodlne zapadol do skupinky čudákov, ktorí radi vymýšľali dômyselné vtipy o vedeckých silách, hrali Dungeons & Dragons a videohry a programovali na počítačoch.

Jeho najbližším priateľom v tejto skupinke bol Robin Ren, ktorý pred príchodom na Penn vyhral olympiádu vo fyzike v rodnej Číne. „Bol to jediný človek, ktorý bol vo fyzike lepší než ja,“ hovorí Musk. Stali sa z nich partneri vo fyzikálnom laboratóriu, kde skúmali, ako sa menia vlastnosti rôznych materiálov pri extrémnych teplotách. Na konci jedného súboru experimentov Musk vzal gumy z koncov ceruziek, hodil ich do nádoby so superchladnou kvapalinou a potom ich rozbil o zem. Vznikol uňho záujem spoznávať a vedieť si vizualizovať vlastnosti materiálov a zliatin pri rôznych teplotách.

Ren si spomína, že Musk sa zameral na tri oblasti, ktoré neskôr formovali jeho kariéru. Či už meral gravitačnú silu alebo analyzoval vlastnosti materiálov, diskutoval s Renom o tom, ako sa fyzikálne zákony vzťahujú na konštruovanie rakiet. „Stále hovoril o tom, že by mohol vyrobiť raketu, ktorá by doletela až na Mars,“ vraví Ren. „Samozrejme, že som tomu nevenoval veľkú pozornosť, lebo som sa nazdával, že iba fantazíruje.“

Musk sa zameral aj na elektromobily. Spolu s Renom chodili na obed k jednému z pojazdných bufetov a sedeli na trávniku v areáli univerzity, pričom Musk si čítal akademické práce o batériách. V Kalifornii práve prijali požiadavku, že do roka 2003 musí byť 10 percent vozidiel elektrických. „Chcel by som to uskutočniť,“ povedal Musk.

Musk tiež nadobudol presvedčenie, že solárna energia, ktorá bola v roku 1994 ešte iba v plienkach, je najlepšou cestou k udržateľnej energii. Jeho diplomová práca niesla názov „Význam solárnej energie“. Motivovali ho nielen nebezpečenstvá klimatických zmien, ale aj skutočnosť, že zásoby fosílnych palív sa začnú zmenšovať: „Spoločnosť čoskoro nebude mať inú možnosť, ako sa zamerať na obnoviteľné zdroje energie,“ napísal. Na poslednej strane bola zobrazená „elektráreň budúcnosti“, ktorej nechýbal satelit so zrkadlami, čo sústreďoval slnečné svetlo na solárne panely a výslednú elektrinu posielal späť na Zem prostredníctvom mikrovlnného lúča. Profesor mu dal 98 bodov zo 100 a zhodnotil, že to bola „veľmi zaujímavá a dobre napísaná práca, až na posledný obrázok, ktorý sa objavil úplne nečakane“.

Lev salónov

Musk mal počas svojho života tri spôsoby, ako uniknúť emocionálnej dráme, ktorú mal tendenciu vytvárať. Prvým bol ten, ktorý zdieľal s Navaidom Farooqom na Queen’s: schopnosť úplne vypnúť pri strategických hrách, ktorých cieľom je vybudovať impérium, ako sú Civilizácia a The Battle of Polytopia. Robin Ren spozoroval ďalšiu Muskovu stránku: bol náruživý čitateľ encyklopédií, ktorý sa, ako sa píše v Stopárovom sprievodcovi galaxiou, rád ponáral do „života, vesmíru a všetkého“.

Na Penn si vyvinul tretí spôsob relaxácie – záľubu vo večierkoch –, ktorý ho vytiahol z ulity osamelosti, čo ho obklopovala v detstve. Jeho partnerom, ktorý mu to umožnil, bol lev salónov milujúci zábavu menom Adeo Ressi. Ressi, vysoký chlapík s výraznou hlavou, smiechom a osobnosťou, bol taliansky Američan z Manhattanu, ktorý miloval nočné kluby. Ressi bol svojrázna osobnosť. Založil environmentálne noviny s názvom Green Times a pokúsil sa vytvoriť si na univerzite vlastný odbor s názvom „Revolúcia“, pričom ako diplomovú prácu chcel odovzdať výtlačky svojich novín.

Rovnako ako Musk bol prestupujúcim študentom, takže ich umiestnili na internát pre prvákov, kde platili pravidlá zakazujúce večierky a návštevy po desiatej večer. Ani jeden z nich sa nevyžíval v dodržiavaní pravidiel, a tak si prenajali dom v zanedbanej časti západnej Philadelphie.

Ressi prišiel s plánom organizovať každý mesiac veľké párty. Zakryli okná a dom vyzdobili čiernymi svetlami a fosforeskujúcimi plagátmi. V istom momente Musk zistil, že Ressi natrel jeho písací stôl farbami svietiacimi v tme a pribil ho o stenu, pričom to nazval umeleckou inštaláciou. Musk ho zložil a vyhlásil, že je to stôl. Na smetisku našli kovovú sochu konskej hlavy a vložili do nej červené svetlo, takže z očí žiarili lúče. Na jednom poschodí hrala kapela, na druhom dídžej, na stoloch bolo pivo a želé panáky a pri dverách niekto vyberal vstupné
5 dolárov. Niektoré večery sa tam zišlo až päťsto ľudí, čo znamenalo, že Musk s Ressim nemali problém zaplatiť nájom za ďalší mesiac.

Keď Elona navštívila Maye, zhrozila sa. „Naplnila som osem vriec na odpadky, pozametala a myslela som si, že mi budú vďační,“ spomína, „ale oni si to ani nevšimli.“ Na ich večierku v ten večer ju umiestnili do Elonovej spálne blízko vchodových dverí, aby brala prichádzajúcim kabáty a strážila peniaze. V ruke držala nožnice, o ktorých si myslela, že ich môže použiť na každého, kto sa pokúsi ukradnúť škatuľu s peniazmi, a Elonov matrac presunula vedľa jednej z vonkajších stien. „Dom sa tak otriasal a nadskakoval z hlasnej hudby, až som sa bála, že by sa mohol zrútiť strop, takže som si povedala, že keď budem spať pri kraji, budem vo väčšom bezpečí.“

Hoci sa Elonovi atmosféra večierkov páčila, nikdy sa do nich úplne neponoril. „V tom čase som bol úplne triezvy,“ hovorí. „Adeo sa vždy opil. Búchal som mu na dvere a nútil som ho vrátiť sa a riadiť párty. Nakoniec som to bol ja, kto musel na všetko dozerať.“

Ressi neskôr žasol nad tým, že Musk zvyčajne pôsobil trochu neprítomne. „Bol rád na večierku, ale nedalo sa povedať, že by bol duchom úplne prítomný. Jediné, čomu vedel prepadnúť, boli videohry.“ Napriek toľkým večierkom pochopil, že Musk je vo svojej podstate uzavretý samotár, ako pozorovateľ z inej planéty, ktorý sa snaží naučiť sa základy spoločenskosti. „Prial by som si, aby Elon vedel byť o čosi šťastnejší,“ vraví.

9 /
Choď na západ

Silicon Valley, 1994 – 1995

Júl 1994

Letný stážista

Na ôsmich najprestížnejších univerzitách na východe Spojených štátov v 90. rokoch 20. storočia boli ambiciózni študenti priťahovaní buď na východ pozlátenými ríšami bankovníctva a práva na Wall Street, alebo na západ technologickým utopizmom a podnikateľským elánom Silicon Valley. Počas štúdia na Pensylvánskej univerzite dostal Musk z Wall Streetu niekoľko ponúk na stáž, všetky lukratívne, ale financie ho nezaujímali. Mal pocit, že bankári a právnici spoločnosti príliš neprispievajú. Okrem toho, nepáčili sa mu študenti, ktorých stretával na hodinách podnikania. Namiesto toho ho to ťahalo do Silicon Valley. Svet si užíval desaťročie racionálnej neviazanosti, keď stačilo ku akémukoľvek nápadu nalepiť koncovku .com a potom iba čakať, kým sa z cesty Sand Hill Road ozve hukot áut značky Porsche s rizikovými investormi, ktorí na vás zamávajú šekmi.

Svoju príležitosť dostal Musk v lete 1994, medzi tretím a posledným ročníkom na Penn, keď získal až dve stáže, ktoré mu umožnili venovať sa svojim vášňam – elektrickým vozidlám, vesmíru a videohrám.

Cez deň pracoval vo výskumnom inštitúte Pinnacle Research Institute, v dvadsaťčlennej skupine, ktorá uzavrela skromné zmluvy s ministerstvom obrany, aby mohla študovať „superkondenzátor“ vyvinutý jej zakladateľom. Kondenzátor je zariadenie, ktoré dokáže nakrátko udržať elektrický náboj a rýchlo ho vybiť, a inštitút Pinnacle sa nazdával, že by mohol vyrobiť taký kondenzátor, ktorý by bol dostatočne výkonný na to, aby poskytoval energiu elektrickým autám a vesmírnym zbraniam. V práci, ktorú napísal koncom leta, Musk vyhlásil: „Je dôležité podotknúť, že ultrakondenzátor nie je iba postupným zlepšením, ale radikálne novou technológiou.“

Po večeroch pracoval v malej spoločnosti Rocket Science v Palo Alto, ktorá vyrábala videohry. Keď sa raz večer objavil v ich budove a požiadal o letnú brigádu, dali mu vyriešiť problém, s ktorým si sami nevedeli poradiť: ako prinútiť počítač k multitaskingu čítaním grafiky, ktorá bola uložená na CD-ROM, a zároveň pohybovať avatarom na obrazovke. Musk sa pozrel na internetové diskusné fóra a opýtal sa iných hackerov, ako obísť BIOS (základný vstupno-výstupný systém) a čítaciu jednotku joysticku pomocou DOS (diskového operačného systému). „Nikto z vedúcich inžinierov nebol schopný tento problém vyriešiť a ja som ho vyriešil za dva týždne,“ hovorí.

Urobil na nich dojem a chceli, aby sa u nich zamestnal na plný úväzok, no Musk potreboval dokončiť štúdium, aby dostal pracovné víza v USA. Okrem toho dospel k záveru, že hoci pociťoval priam fanatickú lásku k videohrám a mal potrebné schopnosti na ich vytváranie – čím
by si zarobil slušné peniaze –, nebol presvedčený, že by to bola najlepšia možnosť, čomu venovať svoj život. „Chcel som mať väčší vplyv,“ vraví.

Kráľ ciest

Jedným z nešťastných trendov v 80. rokoch bolo, že z áut a počítačov sa stali uzavreté prístroje. Bolo možné otvoriť počítač Apple II, ktorý koncom 70. rokov navrhol Steve Wozniak, a pohrať sa s jeho vnútrom, ale s počítačom Macintosh, s ktorým prišiel Steve Jobs v roku 1984, sa to nedalo, lebo ho navrhol tak, aby bolo takmer nemožné doň preniknúť. Decká v 70. rokoch a predtým tiež vyrastali s tým, že sa hrabali pod kapotami áut, manipulovali s karburátormi, vymieňali zapaľovacie sviečky a vylaďovali motory. Na ventily, skrutky a matice si vyvinuli cit v prstoch. Tieto praktické zručnosti a zmýšľanie sa vzťahovali aj na rádiá a televízory; ak ste chceli, mohli ste meniť elektrónky a neskôr tranzistory a vedeli ste, ako funguje doska plošných spojov.

Trend smerom k uzavretým a zapečateným zariadeniam znamenal, že väčšina technických nadšencov, ktorí dospeli v 90. rokoch, inklinovala viac k softvéru než hardvéru. Nikdy nepoznali sladkú vôňu spájkovačky, no vedeli programovať tak, že obvody spievali. Musk sa od nich líšil. Mal rád hardvér i softvér. Vedel programovať, ale mal tiež cit pre fyzické komponenty, ako sú batérie a kondenzátory, ventily a spaľovacie komory, palivové čerpadlá a klinové remene.

Musk sa obzvlášť rád hral s autami. V tom čase vlastnil dvadsaťročné BMW 300i a soboty trávil na vrakoviskách vo Philadelphii, aby zohnal súčiastky potrebné na jeho vylepšenie. Malo štvorstupňovú prevodovku, no keď BMW začalo vyrábať päťstupňovú, rozhodol sa ju vylepšiť. Požičal si zdvihák v miestnej opravovni a pomocou niekoľkých vložiek a brúsenia sa mu podarilo do pôvodne štvorstupňovej prevodovky vtesnať päťstupňovú. „To auto bolo skutočne schopné poriadne sa rozbehnúť,“ spomína.

Na konci letných stáží v roku 1994 sa ním spolu s Kimbalom odviezli z Palo Alto späť do Philadelphie. „Obaja sme si hovorili, že univerzita je nanič, že sa nemáme kam ponáhľať,“ vraví Kimbal, „a tak sme sa rozhodli zájsť na trojtýždňový výlet autom.“ Vozidlo sa opakovane pokazilo. Keď sa to raz stalo, podarilo sa im dostať ho do servisu v Colorado Springs, ale po oprave sa opäť pokazilo. Dotlačili ho teda na odpočívadlo pre kamióny, kde Elon úspešne prerobil všetko, čo predtým urobil profesionálny mechanik.

Musk sa na tomto BMW vybral aj na výlet so svojou vtedajšou priateľkou Jennifer Gwynneovou, s ktorou sa zoznámil na vysokej škole. Počas vianočných prázdnin v roku 1994 zamierili z Philadelphie na univerzitu Queen’s, kde ešte študoval Kimbal, a potom šli do Toronta za matkou. Tam venoval Jennifer malý zlatý náhrdelník s hladkým zeleným smaragdom. „Jeho mama mala v šperkovnici v spálni niekoľko takýchto náhrdelníkov a Elon mi povedal, že smaragdy pochádzajú zo smaragdovej bane jeho otca v Južnej Afrike. Následne jeden z nich vytiahol a daroval mi ho,“ vysvetlila Jennifer o dvadsaťpäť rokov neskôr, keď náhrdelník vydražila na internete. Dávno skrachovaná baňa sa v skutočnosti nenachádzala v Južnej Afrike a nevlastnil ju ani jeho otec, ale Musk na ňu chcel v tom čase urobiť dojem.

Keď na jar 1995 doštudoval, rozhodol sa, že sa vyberie na ďalšiu cestu naprieč krajinou do Silicon Valley. Vzal so sebou Robina Rena, no najprv ho naučil šoférovať s radiacou pákou. Zastavili sa na novootvorenom denverskom letisku, lebo Musk chcel vidieť systém na manipuláciu s batožinou. „Fascinovalo ho, ako navrhli robotické stroje na manipuláciu s batožinou tak, aby človek nemusel zasahovať,“ hovorí Ren. Systém bol však jeden veľký chaos. Musk si z toho odniesol ponaučenie, s ktorým sa stretne ešte raz, keď vybuduje vysoko robotizované továrne spoločnosti Tesla. „Bolo to príliš automatizované a podcenili zložitosť toho, čo postavali,“ vraví.

Internetová vlna

Musk sa koncom leta plánoval zapísať na Stanford, aby sa ako postgraduálny študent mohol venovať štúdiu materiálového inžinierstva. Stále ho fascinovali kondenzátory a chcel preskúmať, ako by mohli poháňať elektrické autá. „Napadlo mi využiť pokročilé zariadenia na výrobu čipov a vyrobiť polovodičový ultrakondenzátor s dostatočnou hustotou energie, aby malo auto dlhý dojazd,“ objasňuje. Ako sa však blížil zápis, začal sa obávať. „Dospel som k záveru, že možno strávim na Stanforde niekoľko rokov, získam doktorát a môj záver o kondenzátoroch bude, že to nie je realizovateľné,“ hovorí. „Väčšina doktorátov je irelevantná. Počet tých, ktoré skutočne pohnú svetom, sa blíži k nule.“

V tom čase si už osvojil životnú víziu, ktorú si opakoval ako mantru. „Premýšľal som o veciach, ktoré skutočne ovplyvnia ľudstvo,“ vraví. „Napadli mi tri: internet, udržateľná energia a cestovanie do vesmíru.“ V lete 1995 mu bolo jasné, že prvá z nich, internet, nebude čakať, kým dokončí postgraduálne štúdium. Web bol práve sprístupnený na komerčné použitie a v auguste toho istého roku sa na verejnosť dostal rozbiehajúci sa prehliadač Netscape, ktorého trhová hodnota sa v priebehu jedného dňa vyšplhala na 2,9 miliardy dolárov.

Musk prišiel s nápadom na internetovú spoločnosť počas svojho posledného ročníka na Pensylvánskej univerzite, keď sa s ním prišiel porozprávať vedúci pracovník z NYNEX o plánoch telefónnej spoločnosti spustiť online verziu Zlatých stránok, nazvanú „Big Yellow“. Podľa vedúceho pracovníka by mala interaktívne funkcie, aby si používatelia mohli prispôsobiť informácie svojim osobným potrebám. Musk si pomyslel (a ukázalo sa, že mal pravdu), že spoločnosť NYNEX nemá predstavu, ako urobiť stránku skutočne interaktívnou. „Prečo to neurobíme sami?“ navrhol Kimbalovi a začal písať kód, ktorý kombinoval zoznamy podnikov s mapovými údajmi. Svoj počin nazvali Virtual City Navigator.

Tesne pred konečným termínom zápisu na Stanford Musk odišiel do Toronta, aby sa poradil s Petrom Nicholsonom zo Scotiabank. Mal by pokračovať v nápade s Virtual City Navigator, alebo by mal začať s doktorandským štúdiom? Nicholson, ktorý mal sám doktorát zo Stanfordu, mu nedal jasnú odpoveď. „Internetová revolúcia príde len raz za život, takže kuj železo zahorúca,“ radil Muskovi, keď sa prechádzali po brehu Ontárijského jazera. „Na postgraduálne štúdium budeš mať dosť času aj neskôr, ak budeš chcieť.“ Keď sa Musk vrátil do Palo Alto, oznámil Renovi, že sa rozhodol. „Všetko ostatné musím odložiť,“ vyhlásil. „Musím chytiť túto internetovú vlnu.“

V skutočnosti stavil na istotu. Oficiálne sa zapísal na Stanford a hneď požiadal o odklad. „Vytváram softvér s prvými internetovými mapami a adresárom Zlatých stránok,“ oznámil Billovi Nixovi, profesorovi materiálového inžinierstva. „Pravdepodobne zlyhám, a ak áno, rád by som sa vrátil.“ Nix mu povedal, že nebude problém odložiť štúdium, ale predpovedal, že Musk sa už nikdy nevráti.

Máj 1995

10 /
Zip2

Palo Alto, 1995 – 1999

Oslavy predaja spoločnosti Zip2 s Maye a Kimbalom;
prevzatie McLarenu s Justine

Výpravy za mapami

Niektoré z najlepších inovácií vznikajú spojením dvoch predchádzajúcich inovácií. Myšlienka, ktorú mali Elon a Kimbal začiatkom roka 1995, práve keď sa web začal exponenciálne rozvíjať, bola jednoduchá: umiestniť na internet adresár podnikov s možnosťou vyhľadávania a skombinovať ho s mapovým softvérom, ktorý by používateľom radil, ako sa k nim dostať. Nie každý v tom videl potenciál. Keď mal Kimbal stretnutie v sídle novín Toronto Star, ktoré v tomto meste vydávali Zlaté stránky, riaditeľ vzal do ruky hrubé vydanie adresára a hodil ho doňho. „Naozaj si myslíte, že budete niekedy schopní nahradiť toto?“ zvolal.

Bratia si prenajali maličkú kanceláriu v Palo Alto, v ktorej bolo miesto pre dva stoly a futony. Prvých šesť mesiacov spali v kancelárii a sprchovali sa v YMCA. Kimbal, ktorý sa neskôr stal šéfkuchárom a majiteľom reštaurácie, si zaobstaral elektrický varič a príležitostne im varil. Jedli však hlavne v reštaurácii Jack in the Box, pretože bola lacná, nepretržite otvorená a nachádzala sa iba o ulicu ďalej. „Stále vám dokážem vymenovať všetky položky jedálneho lístka,“ hovorí Kimbal. „Jednoducho sa mi vryli do mozgu.“ Elon sa stal fanúšikom teriyaki misy.

Po niekoľkých mesiacoch si prenajali nezariadený byt, ktorý v takom stave aj zostal. „Boli v ňom len dva matrace a veľa škatúľ od čokoládových guličiek do mlieka,“ spomína Tosca. Aj po tom, ako sa nasťahovali, Elon trávil veľa nocí v kancelárii a prespával pod stolom, keď ho premohlo vyčerpanie z programovania. „Nemal vankúš, nemal spací vak. Neviem, ako to robil,“ hovorí Jim Ambras, jeden z prvých zamestnancov. „Raz za čas, keď sme mali ráno stretnutie so zákazníkom, som ho musel vyhnať domov, aby sa osprchoval.“

Navaid Farooq prišiel z Toronta, aby s nimi pracoval, no čoskoro sa začal s Muskom hádať. „Ak chceš, aby tvoje priateľstvo vydržalo,“ radila mu jeho manželka Nyame, „toto nie je pre teba.“ Po šiestich týždňoch teda podal výpoveď. „Vedel som, že buď s ním môžem pracovať, alebo byť jeho priateľom, ale nie oboje, a to druhé sa mi zdalo príjemnejšie.“

Errol Musk, ktorý sa svojim synom ešte neodcudzil, prišiel z Južnej Afriky na návštevu a dal im 28 000 dolárov plus otlčené auto, ktoré kúpil za 500 dolárov. Ich matka Maye prichádzala z Toronta častejšie a nosila im jedlo a oblečenie. Dala im 10 000 dolárov a dovolila im používať svoju kreditnú kartu, lebo im ju ešte neschválili.

Prvýkrát sa im podarilo preraziť, keď navštívili spoločnosť Navteq, ktorá disponovala databázou máp. Súhlasila s tým, že Muskovcom poskytne licenciu zadarmo, kým nezačnú zarábať. Elon napísal program, ktorý spojil mapy so zoznamom podnikov v oblasti. „Mohli ste použiť kurzor, priblížiť mapu a pohybovať sa po nej,“ hovorí Kimbal. „Tieto veci sú dnes úplne bežné, ale v tom čase to bolo ohromujúce. Myslím si, že Elon a ja sme boli prví ľudia, ktorí videli, ako to funguje na internete.“ Spoločnosť pomenovali Zip2, z anglickej frázy zip to, teda „presvišťať na miesto, kam chcete ísť“.

Elonovi bol udelený patent na „interaktívnu adresárovú službu“, ktorú vytvoril. „Vynález poskytuje sieťovo prístupnú službu, ktorá integruje adresár podnikov a mapovú databázu,“ stanovoval patent.

Na prvé stretnutie s potenciálnymi investormi museli ísť na Sand Hill Road autobusom, lebo auto, ktoré im dal otec, sa pokazilo. Keď sa však o spoločnosti začalo viac hovoriť, investori rizikového kapitálu sa začali núkať, či za nimi môžu prísť. Kúpili veľkú konštrukciu na počítačový stojan a umiestnili doň jeden zo svojich malých počítačov, aby si návštevníci mysleli, že majú obrovský server. Nazvali ho „Stroj, ktorý cinká“ podľa skeču od Monty Python. „Vždy keď prišli investori, ukázali sme im túto vežu,“ vraví Kimbal, „a smiali sme sa, lebo pri pohľade na ňu si mysleli, že sa venujeme obrovským projektom.“

Maye priletela z Toronta, aby im pomohla s prípravou na stretnutia s rizikovými investormi a často zostala celú noc v obchode Kinko’s, kde im tlačila prezentácie. „Za farebnú stránku sme platili dolár, čo sme si mohli sotva dovoliť,“ spomína. „Všetci okrem Elona sme boli vyčerpaní. Vždy programoval dlho do noci.“ Keď na začiatku roka 1996 dostali prvé ponuky od potenciálnych investorov, Maye zobrala chlapcov do lukratívnej reštaurácie, aby to spoločne oslávili. „To je naposledy, čo musíme použiť moju kreditnú kartu,“ predpovedala, keď platila účet.

A bolo to tak. Čoskoro ich ohromila ponuka od firmy Mohr Davidow Ventures, ktorá chcela do spoločnosti investovať 3 milióny dolárov. Záverečná prezentácia pre firmu bola naplánovaná na pondelok a v ten víkend sa Kimbal rozhodol urobiť si rýchly výlet do Toronta, lebo ich matke sa pokazil počítač. „Milujeme našu mamu,“ vysvetľuje. Keď v nedeľu odchádzal späť do San Francisca, na letisku ho zastavili americkí pohraničníci, ktorí sa pozreli do jeho batožiny a uvideli prezentáciu, vizitky a ďalšie dokumenty spoločnosti. Keďže nemal americké pracovné víza, nedovolili mu nastúpiť do lietadla. Na letisku ho vyzdvihol priateľ a odviezol ho cez hranicu, kde nahovoril menej ostražitému pohraničníkovi, že idú do Spojených štátov na šou Davida Lettermana. Podarilo sa mu stihnúť neskoré lietadlo z Buffala do San Francisca a prísť načas, aby sa mohol zúčastniť prezentácie.

Firme Mohr Davidow Ventures sa prezentácia páčila a dotiahli investíciu do konca. Našli im tiež imigračného právnika, ktorý obom Muskovcom pomohol získať pracovné víza, a každému z nich poskytla 30 000 dolárov na nákup áut. Elon si kúpil Jaguara E-Type z roku 1967. Ako dieťa v Južnej Afrike zazrel obrázok tohto auta v knihe o najlepších kabrioletoch, aké boli kedy vyrobené, a sľúbil si, že ak niekedy zbohatne, kúpi si ho. „Bolo to najkrajšie auto, aké si viete predstaviť,“ hovorí, „ale pokazilo sa aspoň raz za týždeň.“

Investori rizikového kapitálu čoskoro urobili to, čo robia často: priviedli dospelé vedenie, ktoré malo prevziať zodpovednosť za mladých zakladateľov. Stalo sa to Stevovi Jobsovi v spoločnosti Apple a Larrymu Pageovi a Sergeyovi Brinovi v Googli. Rich Sorkin, ktorý mal na starosti obchodný rozvoj v spoločnosti vyrábajúcej audio zariadenia, sa stal výkonným riaditeľom spoločnosti Zip2. Elon bol odsunutý na druhú koľaj – stal sa z neho technický riaditeľ. Spočiatku si myslel, že mu táto zmena bude vyhovovať: mohol sa sústrediť na budovanie produktu. Dostal však lekciu. „Nikdy som nechcel byť výkonným riaditeľom,“ hovorí, „ale naučil som sa, že nemôžete byť skutočným technickým alebo produktovým riaditeľom, ak nie ste aj výkonným riaditeľom.“

So zmenami prišla aj nová stratégia. Namiesto priameho predaja svojho produktu podnikom a ich zákazníkom sa spoločnosť Zip2 zamerala na predaj svojho softvéru veľkým novinám, aby mohli vytvárať vlastné miestne adresáre. To dávalo zmysel; noviny už mali oddelenia predaja, ktoré klopali na dvere podnikov, aby im predali reklamy a inzeráty. Prihlásili sa novinové spoločnosti Knight-Ridder, The New York Times, Pulitzer a Hearst. Vedúci pracovníci prvých dvoch z nich sa stali členmi predstavenstva spoločnosti Zip2. Časopis Editor & Publisher uverejnil na titulnej strane článok s názvom „Nový novinový superhrdina: Zip2“, ktorý hlásal, že spoločnosť vytvorila „nový balík softvérových štruktúr, ktoré umožnia jednotlivým novinám rýchlo vytvoriť rozsiahle adresáre podobné sprievodcovi mestom“.