Zrádná paměť

Aleně, Ethanovi, Stelle a Peanutovi

Originally published in the English language as

Remember: The Science Of Memory and the Art of Forgetting

by Harmony Books.

Copyright © 2021 by Lisa Genova

Book design © Tomáš Cikán, 2022

Translation © Karina Matějů, 2022

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-935-3

Úvod

Představte si v duchu korunovou minci. Každý z nás ji viděl nesčetněkrát, takže bychom si ji měli bez větších potíží do detailů vybavit. Přece ji musíme mít vrytou do paměti.

Anebo ne? Co přesně má na lícové straně? Je svatováclavská koruna osázená drahokamy? Co je tam za nápis? A kde konkrétně? Určitě? A co lev na rubové straně? Je stejný jako na desetikoruně? Kolik má ocasů? Dokázali byste z hlavy nakreslit obě strany korunové mince, a to do nejmenších podrobností? Jak to, že si ji člověk sice dokáže vybavit, ale přitom si je schopen vzpomenout na tak žalostně málo detailů? Klame nás snad paměť?

Vůbec ne. Naopak. Dělá přesně to, co má.

Lidský mozek tvoří neuvěřitelně komplexní systém. Dennodenně zvládá bezpočet úkonů, až je to svým způsobem zázrak – vidí, slyší, rozeznává vůně a pachy, určuje chutě, vnímá doteky či teplotu. Cítí radost, bolest i strach a celou škálu dalších značně různorodých emocí. Dokáže plánovat i řešit problémy. Umí se orientovat v prostoru, postará se, abychom nenarazili do stěny nebo neupadli, když scházíme z chodníku. Pomáhá nám porozumět jazykovým sdělením i je vyjadřovat. Zpracovává touhu po čokoládě i po sexu, projevuje empatii vůči druhým a umožňuje člověku uvědomovat si vlastní existenci. A zároveň má za úkol si to všechno zapamatovat. Nekorunovanou královnu všech povýtce komplexních schopností lidského mozku totiž představuje paměť.

Paměť je podmínkou učení. Bez ní by nám získané informace i nabyté zkušenosti byly nanic. Lidé, jež bychom potkávali, by pro nás navždy zůstávali cizinci. Než by tato věta dospěla ke konci, nedokázali bychom si už vybavit předchozí. Na paměť se spoléháme, když máme po práci zavolat rodičům nebo zapít večer před spaním léky na srdce. Bez ní bychom netušili, jak se ráno obléknout, jak si vyčistit zuby, jak přečíst tato slova, jak hrát tenis či řídit auto. Paměť zaměstnáváme od samého probuzení až do chvíle, kdy se večer odebereme na kutě, a dokonce ani potom nepřestávají paměťové procesy dál běžet.

Příběh našeho života, náš narativ, naše identita se skládá ze střípků všech důležitých životních prožitků a faktů. Jedině díky paměti si uvědomujeme, kým jsme dřív byli a kým jsme nyní. Kdo z vás někdy zblízka zažil, jak člověka dokáže zbavit osobnosti i jeho vlastní minulosti Alzheimerova choroba, ten z první ruky ví, nakolik paměť tvoří zcela zásadní složku samotné podstaty našeho lidství.

Jakkoli je však paměť všudypřítomná, navýsost potřebná a po všech stránkách zázračná, k dokonalosti má rozhodně daleko. Lidský mozek není uzpůsobený: aby si uměl na požádání vybavit všechna jména a názvy, vždycky věděl, co všechno máme v plánu, nebo si dopodrobna pamatoval, co přesně a v jakém pořadí jsme ten který den prožili. Ba co víc, drobná selhání jako by přímo tvořila součást jeho továrního nastavení. I těm nejbystřejším z nás někdy vynechá paměť. Dokonce i onen slavný pán, co dokáže z hlavy odříkat sto tisíc desetinných míst z čísla pí, může zapomenout, že má jeho manželka zítra narozeniny nebo pro co se to vlastně vydal do kuchyně.

Téměř každý z nás si už druhý den nepamatuje převážnou část toho, co se včera všechno přihodilo. Což podtrženo, sečteno, znamená, že v paměti neudržíme valnou většinu vlastního života. Kolik dní z uplynulého roku si přesně, do detailu vybavíte? V průměru si nevzpomeneme na víc než osm, maximálně deset dní. Z doby jen nedávno minulé si tedy nepamatujeme ani tři procenta všech prožitků a událostí. A z doby před pěti lety to bude ještě míň.

Jako by to nestačilo, co nám v paměti nakonec ulpí, bývá navíc dost nepřesné a neúplné. Vzpomínky bývají až ošemetně náchylné k nezáměrným úpravám i vynechávkám. Schválně, pamatujete si, kde jste byli, kdo byl s vámi a co jste dělali, když státní hranice překročila vojska Varšavské smlouvy, když padla Berlínská zeď nebo když v New Yorku 11. září 2001 sestřelili Dvojčata? Vzpomínky na události, jež nás emocionálně zasáhly a rozrušily, si člověk umí i po letech velice živě vybavit. Jestliže jste pak o nich ale četli v novinách, viděli je ve zprávách nebo je s kýmkoli rozebírali, je víc než pravděpodobné, že jste překvapivě velkou část vašich zaručeně vlastních a detailně propracovaných vzpomínek ve skutečnosti sami vůbec neprožili.

Co si tedy mozek – bez ohledu na přesnost – nejspíš zapamatuje?

Vaši první pusu v životě.

Kolik je šest krát šest.

Jak si zavázat tkaničky.

Den, kdy se narodil váš syn.

Den, kdy zemřela vaše babička.

Barvy duhy.

Vaši adresu.

Jak se jezdí na kole.

A co náš mozek nejspíš zapomene?

Vaši desátou pusu.

Co jste měli minulou středu k večeři.

Kam jste dali telefon.

Jak se jmenovala učitelka, co vás učila v páté třídě.

Jméno paní, kterou jste před pěti minutami potkali.

Kvadratické rovnice o více neznámých.

Vynést odpadky.

Heslo k wifi.

Proč si člověk vzpomíná na svou první pusu, a na desátou už ne? Čím to, že si něco zapamatujeme a něco ne? Paměť má zřetelnou tendenci k úspornosti. Zjednodušeně řečeno, náš mozek se vyvinul, abychom si zapamatovali, co má pro nás význam. A zapomněli, co jej nemá. Převážnou většinu našeho života popravdě tvoří navyklé, rutinní a vcelku bezvýznamné činnosti. Vyčistíme si zuby, osprchujeme se, vypijeme si kávu, jedeme do zaměstnání, pracujeme, naobědváme se, vrátíme se domů, navečeříme se, díváme se na televizi, strávíme na sociálních sítích víc času, než by bylo záhodno, a jdeme spát. Každý den totéž jako včera. Jaké jsme minulý týden strčili do pračky prádlo, si už vybavit nedokážeme. Což je naprosto v pořádku. V takovém případě není zapomínání vůbec na závadu.

Asi se víceméně shodneme, že zapomenout, jaká byla vaše desátá pusa v životě, co jste prali minulý týden, co přesně jste měli ve středu k obědu nebo jak vypadá lícová strana korunové mince, nás až tolik netrápí. Nejde o zvlášť podstatné momenty či detaily. Jenže náš mozek často zapomene i spoustu věcí, na nichž nám záleží. Jsou chvíle, kdy bych si vážně moc ráda vzpomněla, že máme vrátit knihu, kterou měla moje dcera už dávno odnést do knihovny, proč jsem to vůbec šla do kuchyně nebo kam jsem zas odložila brýle. Rozhodně se nedá říct, že by to pro mě nemělo význam. Jenže někdy si člověk nedokáže vzpomenout, nikoli protože by to bylo výhodnější, ale protože mozek v pravou chvíli nedostal dostatečně kvalitní podnět, aby si vytvořenou vzpomínku mohl vyvolat. Drobná všední selhání tvoří zcela běžnou součást nastavení naší paměti. Většina z nás to ale nechápe, protože pořádně neovládá její manuál. Troufám si tvrdit, že bychom si více pamatovali a méně zapomínali, pokud bychom lépe rozuměli, jak mozek v tomto ohledu funguje.

Jestliže člověk cokoli zapomene, většinou se nejedná ani o příznak nemoci, ani o vadu charakteru a není to ani reálný důvod k obavám – což bývá obvyklá reakce, kdykoli nás zradí paměť. Jakmile si nemůžeme vzpomenout na něco, o čem jsme v hloubi duše přesvědčení, že bychom si měli pamatovat nebo bychom si dřív, když jsme byli mladší, určitě pamatovali, přepadne nás stísňující pocit, začneme se stydět, nebo nás dokonce jímá hrůza. Vycházíme totiž z předpokladu, že s věkem paměť slábne, pomalu nás začíná zrazovat, až o ni nakonec úplně přijdeme.

Nejen coby neurovědkyně, ale i coby autorka knihy Pořád jsem to já už víc než deset let na konferencích i na setkáních se čtenáři pravidelně hovořím o problematice paměti a Alzheimerově chorobě. Bez výjimky pokaždé na mě pak vždycky někdo z auditoria netrpělivě čeká v předsálí, aby mi sdělil své osobní strachy a obavy ohledně paměti a zapomínání. Mnozí z posluchačů mají rodiče, prarodiče nebo životního partnera, který trpěl či trpí nějakou formou demence. Zblízka zažili, jak bolestné a zničující je pomalu přicházet o veškeré vzpomínky. Jakmile si pak sami nedokážou vybavit, co mají za heslo do Netflixu nebo jak se jmenoval ten film, co v něm hrála Catherine Deneuve, zhrozí se, jestli to nejsou časné příznaky ztráty paměti způsobené nevyhnutelnou nemocí, která je časem zachvátí.

Příčinou obav však není jen hrůza ze stárnutí nebo z Alzheimerovy choroby. Jsou způsobené i nejasným strachem, že by naše paměťové schopnosti mohly být jakkoli narušené. Paměť totiž představuje natolik důležitou součást nás samých, našeho fungování ve světě i naší identity, že pokud člověk začne zapomínat, nemůže si vybavit slova nebo soustavně hledá klíče, brýle či telefon, snadno ho přepadne panika, aby neztratil i sám sebe. Což je vcelku ospravedlnitelná obava.

Zapomínání tak sice míváme tendenci vnímat jako svého úhlavního nepřítele, ne vždy ale představuje překážku, již je třeba překonat. Aby totiž naše paměť efektivně pracovala, bez zapomínání se někdy neobejde. A že nám čas od času selže, ještě nemusí znamenat, že je s ní cosi v nepořádku. Byť je tedy zapomínání nepříjemné a frustrující, tvoří zcela přirozenou součást našeho člověčenství. Jestliže porozumíme, jak paměť ve skutečnosti funguje, její výpadky nás přestanou vyvádět z míry. Mnohým z nich se nám pak navíc podaří zabránit, protože budeme vědět, jak se vyhnout obvyklým chybám i nesplnitelným očekáváním.

Poté co posluchačům vysvětlím, proč zapomínají jména, proč si nepamatují, kde zaparkovali nebo jestli už si dneska vzali vitaminy, když jim popíšu, jak se vytvářejí vzpomínky, jak se vyvolávají a proč zapomínáme – nikoli kvůli patologickým projevům nemoci, ale protože se nám tak vyvinul mozek – viditelně se jim uleví. Jako by si oddechli. Jako by ke své vlastní paměti zaujali úplně jiný postoj. Jako by jim to vědomí vlilo novou krev do žil.

Když si člověk osvojí, jak paměť funguje, když si uvědomí a pochopí, jaký v sobě skrývá potenciál i jaké mívá vrtochy, v čem tkví její omezení a v čem téměř magické schopnosti, nejenže ho přestane vyvádět z míry, pokud náhodou něco zapomene, ale otevře se mu zároveň možnost své paměťové schopnosti zlepšovat. Začít své představy a očekávání stavět na racionálním podkladu nám navíc pomůže změnit k naší paměti přístup. Zbavíme se tak zbytečných strachů i obav. Což leckomu může i změnit život.

Ačkoli je paměť nekorunovanou královnou, trpí též nespornými slabostmi. Že si doslova a do písmene pamatujete všechny texty písniček od Beatles, ale zapomněli jste převážnou většinu vlastního života, že si bez potíží odříkáte sáhodlouhou báseň, kterou jste se naučili v prvním ročníku na střední, ale za žádnou cenu si nedokážete vybavit, co že vám před pěti minutami řekla manželka, abyste nakoupili, to všechno má svůj důvod. Každý víme, jak vypadá korunová mince, ale přitom si neumíme vzpomenout, co přesně na ní je. Paměť je všudypřítomná, vlastně umožňuje, cokoli děláme. Zároveň bychom se však neobešli ani bez schopnosti zapomínat.

Tato kniha má za cíl vám přiblížit, jak vzniká vzpomínka a jak si ji dokážeme vybavit. Už ve chvíli, kdy se v mozku tvoří paměťové stopy, nejsou všechny stejné a rovnocenné. Nabývají mnoha forem – od krátkodobé paměti přes motorickou, epizodickou až po paměť prospektivní – a navíc mohou být i v mozku odlišně zpracovány a zaznamenány. Zatímco některé potřebujeme udržet v hlavě jen pár vteřin (například dočasné heslo), jiné by měly přetrvat po celý život (například náš svatební den). Některé je snazší vytvořit než udržet (seznam úkolů), jiné je naopak jednodušší vyvolat (jak vypadá vaše dcera) a další zase nejspíš brzo úplně vypustíme (cesta do práce minulý čtvrtek). Na některé se potřebujeme zcela spolehnout (schopnost řídit vozidlo). Na jiné se naopak spoléhat moc nedá (co všechno se stalo a jak přesně to bylo).

Dozvíte se, že zásadním předpokladem, aby se vytvořila jakákoli vzpomínka, je koncentrace. Pokud se při parkování v obchodním centru dostatečně nesoustředíte, budete pak své auto dost těžko hledat, ovšem nikoli protože byste zapomněli, kde jste ho nechali. Nezapomněli jste vůbec nic. Jestliže jste totiž nedávali pozor, vzpomínka na to, kde jste zaparkovali, v první řadě vůbec nevznikla.

Zjistíte, zda jsou zapomenuté vzpomínky jen dočasně nedostupné a čekají jen na správný podnět, který by je spustil (jako když si za žádnou cenu nedokážete vybavit ani slovo z Bohemian Rhapsody, ale jakmile někdo zanotuje začátek, jste schopni ji od začátku do konce bez zaškobrtnutí přezpívat), nebo jsou už navždy ztracené (ať vám kdokoli připomíná sebevíc detailů, nenaskočí vám ohledně peloponéských válek ani ň). Naučíte se rozlišovat, co je běžné zapomínání (když si nemůžete vzpomenout, kde jste zaparkovali svůj džíp) a jak vypadá, když člověk zapomíná, protože má Alzheimerovu chorobu (a zapomněl, že vůbec nějaký džíp vlastní). Dozvíte se, jak moc naši paměť ovlivňuje význam a smysl, emoce, spánek, stres i momentální okolnosti a souvislosti. A že na jejich základě lze do veliké míry ovlivnit, co si náš mozek uloží a co naopak ne.

Paměť je sumou všeho, co si pamatujeme i co jsme zapomněli. Je to umění i věda. Mnohdy předem netušíme, zda si znalosti, jež jsme právě získali, a zkušenosti, jež jsme zrovna nabyli, dokážeme uchovat po desetiletí, nebo o nich už zítra nebudeme mít sebemenší tušení. Ať tak či onak, je naše paměť velice mocná, značně omylná a dělá přesně to, co má.

I. část / Fungování paměti

1. / Jak vzniká vzpomínka

Akira Haraguči, japonský inženýr v důchodu, se v šedesáti devíti letech, což je věk, který má většina z nás spojený s nákupy ve slevách a citelným úbytkem paměťových schopností, naučil zpaměti 111 700 desetinných míst z nekonečné řady v čísle pí, v níž se neopakuje žádná posloupnost. Čili ono slavné 3,14159... a k tomu dalších 111 695 desetinných míst. A to celé nazpaměť! Pokud vám to připadá stěží uvěřitelné, naprosto vás chápu. Jistě si říkáte, že pan Haraguči musel být nadaný už jako dítě. Že asi bude matematický génius nebo má nějaký zvláštní talent jako Rain Man. Ba ne. Je to úplně obyčejný postarší pán se zdravým stárnoucím mozkem, z čehož vyplývá něco ještě mnohem neuvěřitelnějšího, totiž že i váš vlastní mozek by byl schopen naučit se zpaměti 111 700 desetinných místa z čísla pí.

Člověk se dokáže naučit a zapamatovat si prakticky cokoli – charakteristický zvuk hlasu svého dítěte, tvář nového známého, kde zaparkoval, jak šel ve čtyřech letech poprvé sám na trh koupit zakysanou smetanu i text nejnovější písničky od Taylor Swift. Průměrný dospělý jedinec si pamatuje výslovnost, pravopis a význam asi dvaceti tisíc až sto tisíc slov. Šachoví velmistři mohou mít v paměti uloženo zhruba sto tisíc možných kombinací tahů. Koncertní pianista, který chce přednést Rachmaninův třetí koncert, se musí zpaměti naučit posloupnost téměř třiceti tisíc not. A přitom už dávno z hlavy hraje Bacha, Chopina i Schumanna.

Naše paměť, jejíž kapacita se zdá takřka neomezená, dokáže uložit jakékoli informace – od zdánlivě nesmyslných až po hluboce smysluplné, od jednoduchých až po velice komplexní. Můžeme po ní chtít, aby si zapamatovala téměř cokoli. A za určitých okolností se to může i podařit.

Jak ale vůbec paměť funguje? Co z pohledu neurovědy znamená si něco zapamatovat? Jak se tvoří vzpomínky? Kam se ukládají? A jak se dají vyvolat?

Při vytváření vzpomínky dochází ke zcela skutečné přeměně v mozku. Jakákoli paměťová stopa v naší mysli je totiž výsledkem trvalé fyzické přestavby, která vznikla na základě konkrétní zkušenosti. Předtím jsme nevěděli nic, ale teď už něco víme, předtím jsme neprožili dnešek, ale teď jsme se v životě posunuli zase o den dál. A má-li nám z dneška do zítřka zůstat něco v paměti, je k tomu zapotřebí, aby došlo k fyzické přeměně našeho mozku.

Jak taková změna vypadá? Vstup pro ni tvoří naše smysly, vstřebávající senzorické vjemy, emoce i fakta. Zapojuje se tedy zrak, sluch, čich, chuť a hmat.

Představte si, že trávíte podvečer letního slunovratu na své oblíbené pláži se svými nejbližšími přáteli a jejich rodinami. Díváte se, jak vaši potomci v písku hrají fotbal, a v pozadí se klene nádherný západ slunce. Z přenosného reproduktoru vyhrává Born This Way, vaše zamilovaná písnička od Lady Gaga. Přiběhne k vám dcera a ukazuje zarudlý kotník. Žahla ji medúza. Jedna z vašich kamarádek u sebe přesně pro tenhle případ nosívá krabičku se změkčovačem masa v prášku. Rychle ho rozmícháte, potřete dceři zasažené místo a jí se okamžitě uleví (vážně, funguje to). Nasáváte slaný mořský vzduch a vůni ohně. Na jazyku s gustem převalujete chuť dobře vychlazeného suchého bílého vína, čerstvých ústřic i slaďoučce lepivých opékaných marshmallows na křupavé sušence. Cítíte se šťastní.

Pohled na děti hrající si s míčem nemá s Lady Gaga, medúzou ani chutí ústřic sebemenší souvislost, dokud se ty jednotlivé prchavé prožitky navzájem nepropojí a nestane se z nich vzpomínka, kterou si později budete moct vybavit: Vzpomínáš, jak jsme na letní slunovrat jedli ústřice, pekli marshmallows, poslouchali Lady Gaga a děti přitom hrály na pláži fotbal? A jak Zuzanku žahla medúza? Do té doby izolovaná nervová aktivita se spojí do souvislého vzorce. Ten se následně zafixuje prostřednictvím strukturálních změn vytvořených mezi dotyčnými neurony. Změny uložené ve stavbě i propojení neuronů pak umožňují si prožitek znovu vybavit – vzpomenout si na něj – aktivací tohoto nově vzniklého nervového okruhu. Právě tak funguje paměť.

Vytvoření paměťové stopy se odehrává ve čtyřech základních krocích. Zakódování (vštěpování): Mozek zaznamená obrazy, zvuky, informace, emoce i význam toho, co jste vnímali a na co jste se soustředili, a přeloží je do jazyka neuronů. Konsolidace: Do té doby nesouvislá neuronální aktivita je sdružena do jednotného vzorce vzájemně propojených nervových spojení. Uložení: Vzniklý vzorec je dlouhodobě uchováván prostřednictvím trvalých morfologicko-funkčních změn. Vybavení: Aktivací vštípených spojení pak můžeme vzpomínky znovu vyvolat, rozpoznat či znovu prožít.

Aby se vytvořila stopa v dlouhodobé paměti, musí proběhnout všechny čtyři výše zmíněné kroky. Nejdřív je potřeba vštípit informace do mozku. Potom se musí navzájem provázat. Pak je třeba propojené informace uložit prostřednictvím stabilních změn na neuronální úrovni. A nakonec je musíme být schopni v případě potřeby znovu vyvolat.

Jak se ale struktura z původně nesourodé neuronální aktivity navzájem propojí v jednotný okruh, který pak vnímáme jako ucelenou vzpomínku? Nevíme přesně, jak k tomu dochází, ale o tom, kde se to děje, toho víme poměrně dost. Informace, jež při prožívání konkrétní zkušenosti sbírá náš mozek – od senzorických vjemů a jazykových sdělení až po všechna kdo, co, kde, kdy a jak – propojuje část mozku zvaná hipokampus.

Hipokampus, který svým tvarem připomíná mořského koníka, je uložený hluboko uvnitř mozku a má na starosti upevňování paměťových stop. Jinými slovy provazuje vzpomínky a spřádá jemnou tkaninu, jež utváří naši paměť. Co se stalo? Kde a kdy? Co to znamená? Jak jsem se přitom cítila? Hipokampus sdružuje kusé informace z různých částí mozku a spojuje je do souhrnné jednotky vzájemně propojených dat, do neuronové sítě, z níž se při patřičné stimulaci dají znovu vyvolat ve formě vzpomínky.

Hipokampus tedy potřebujeme k vytváření nejrozličnějších druhů paměťových stop, jež si člověk později může vědomě vybavit. Pokud dojde k jeho poškození, naruší se i naše schopnost vytvářet si nové vzpomínky. A právě v hipokampu se svým pustošením začíná Alzheimerova choroba. V její rané fázi tak člověk začne zapomínat, co se ten den stalo nebo co bylo před několika minutami řečeno, a mívá tendenci dokola opakovat tutéž otázku či tentýž příběh. Pacienti s Alzheimerovou chorobou mají narušenou funkci hipokampu, a proto pro ně bývá problém vytvořit si novou paměťovou stopu.

Proces konsolidace čili upevňování vzpomínek, který zprostředkovává hipokampus, je navíc časově náročný a snadno tak může dojít k jeho přerušení. Vytvoření paměťové stopy, již si můžeme vyvolat zítra, příští týden i za dvacet let, vyžaduje, aby proběhla sekvence molekulárních pochodů, které potřebují svůj čas. Pokud během té doby do zpracovávání rodící se vzpomínky cokoli zasáhne, snadno se stane, že se celý proces naruší a vzpomínka se ztratí.

Jako ilustrativní příklad poslouží boxer nebo hráč amerického fotbalu, který schytal ránu do hlavy. Pokud bychom s ním mluvili bezprostředně po úderu, byl by možná schopen detailně popsat, jak probíhala celá hra, co se konkrétně přihodilo a jak přesně ke svému úrazu přišel. Kdybychom se ho ale vyptávali následující den, mohlo by se stát, že by si už na nic z toho nedokázal vzpomenout. Proces, při kterém jeho hipokampus propojoval informace, aby tak vytvořil novou dlouhodobou paměťovou stopu, byl narušen a později už se neobnovil. Prudký náraz do hlavy způsobil amnézii. A veškeré vzpomínky ze zápasu jsou tytam.

Poškozený hipokampus je pravděpodobně také důvodem, proč si Trevor Rees-Jones – bodyguard princezny Diany a jediný, kdo přežil havárii, při níž před lety spolu s Dodim al-Fajídem princezna zahynula – dodnes nepamatuje, jak k neštěstí došlo a co mu předcházelo. Utrpěl těžký úraz hlavy, mnohokrát ho museli operovat a v obličeji má přes sto padesát titanových šroubů a výztuh. Jelikož mu prožitky z doby těsně před havárií hipokampus nestihl propojit, vůbec se mu neuložily do paměti a vzpomínky na to, co přesně se tehdy stalo, se ani nikdy nevytvořily.

A jak by to vypadalo, pokud bychom hipokampus vůbec neměli? Henry Molaison, vystupující v tisících odborných publikací už přes padesát let pod zkratkou H. M., představuje jeden z nejslavnějších případů v historii neurověd. V dětství spadl z kola a utrpěl frakturu lebky. Ačkoli dodnes nikdo přesně neví, jestli byl důvodem úraz hlavy nebo rodinná anamnéza, v níž figurovala epilepsie, zhruba od deseti let ho sužovaly nepříjemné záchvaty. Když ani po sedmnácti letech nepolevovaly, nebohý Henry zoufale hledal jakoukoli úlevu. Proto v sedmadvaceti letech podepsal souhlas, že 1. září 1953 podstoupí experimentální operaci mozku.

Padesátá léta minulého století se ještě nesla ve znamení lobotomií a psychochirurgických zásahů, jež se ve snaze léčit duševní choroby jako bipolární poruchu nebo schizofrenii či neurologická onemocnění, jako je právě epilepsie, uchylovaly k dosti radikálním operacím, mimo jiné i k odstraňování nebo oddělování celých anatomických částí mozku. V současnosti je tak rozsáhlá chirurgická intervence považovaná za cosi nestandardního, barbarského, a navíc většinou i neúčinného, v té době však podobné operace prováděli i renomovaní neurochirurgové. Doktor William Scoville tak z obou hemisfér Henryho mozku vyjmul hipokampus včetně okolní mozkové tkáně.

Dobrá zpráva byla, že Henryho epileptické záchvaty téměř vymizely. Operace nenarušila ani jeho osobnost, ani inteligenci, jazykové schopnosti, motorické funkce, ani schopnost vnímání. Potud se jednalo o fenomenální úspěch. Tragédie ale byla, že Henry jen vyměnil jeden krutý úděl za jiný. Chirurgický zásah měl totiž jeden zcela katastrofální následek. Po dalších pětapadesát roků, až do své smrti v osmdesáti letech, si Henry nedokázal na víc než na pár chvil vědomě zapamatovat jakoukoli novou informaci či prožitek. Už nikdy si nebyl schopen vytvořit dlouhodobou vzpomínku.

Stále dokola čítával tytéž časopisy a sledoval tytéž filmy, jako by je nikdy předtím neviděl. Lékaře i psychology, kteří se jeho případem zabývali, každý den znova a znova zdravil, jako by se s nimi setkával poprvé. Kanadská psycholožka Brenda Milnerová ho navštěvovala přes padesát let, ale přesto ji ani jedinkrát nepoznal. Nedokázal se naučit nová slova. Výrazy, jež se do našeho slovníku dostaly po roce 1953 jako vířivka, laptop, emodži nebo müsli, pro něj navždy zůstávaly cizí. Uměl udržet v paměti číslo, pokud si jej sám pro sebe dokolečka opakoval, jakmile s tím však přestal, okamžitě ho zapomněl. Ba co víc, dokonce ani netušil, že si měl nějaké číslo vůbec zapamatovat. Od onoho osudného dne už napořád nevěděl, co se stalo před pouhými několika minutami.

Jakoukoli informaci, již jste v průběhu dneška vnímali a zároveň se na ni soustředili, cokoli vám připadalo zajímavé, výjimečné, překvapivé, užitečné, smysluplné nebo jinak zapamatování hodné, zpracuje váš hipokampus a pomůže to upevnit v paměti. Opakovaně aktivuje části mozku zainteresované v budoucí paměťové stopě, dokud se vzájemně nepropojí do společného, navzájem provázaného vzorce neuronální aktivity.

Hipokampu je sice zapotřebí pro vytvoření nových paměťových stop, jakmile však vzniknou, nejsou v něm uložené. Jenže kde se tedy ukládají vzpomínky? Na žádném určitém místě. Jsou rozprostřené v různých částech mozku, které se podílely na jejich zapsání do paměti. Na rozdíl od vnímání či motoriky, jež v mozku sídlí na konkrétní adrese, neexistuje žádné specializované úložiště vzpomínek či paměťový kortex. Zrak, sluch, čich, hmat i motoriku lze na mapě našeho mozku lokalizovat do určitých regionů. Vizuální kůra, kde se nacházejí neurony, jež zpracovávají zrakové vjemy, je například uložena v týlním laloku. Vnímání zvukových vjemů se pak odehrává ve sluchové kůře spánkového laloku, zatímco čichové vjemy putují do chuťové korové oblasti. Hmat i vnímání teploty a bolesti jsou uložené v somatosenzitivní kůře temenního laloku. Zavrtíte-li palcem u nohy, lze tento pohyb vystopovat až k neuronům v motorické oblasti frontálního laloku.

Jenže paměť funguje odlišně. Když si člověk na něco vzpomene, nevyzvedne to zkrátka z žádné „paměťové banky“. Nic takového ani neexistuje. Dlouhodobé vzpomínky nelze lokalizovat v jedné konkrétní části mozku.

Paměťové stopy se ukládají po celém mozku ve vzorci tvořeném neuronální aktivitou, jež byla stimulována ve chvíli, kdy jsme se poprvé setkali s určitou informací či prožitkem. Abyste vyvolali vzpomínku na včerejší večeři, je potřeba aktivovat tutéž konstelaci rozličných neuronů, které se podílely na vnímání, koncentraci i na zpracování daného prožitku. Od nynějška jakmile se vyvolá jakákoli z paměťových stop souvisejících se včerejší večeří – kupříkladu když se vás někdo zeptá, jestli už jste někdy byli na jídle v tratorii Il Panino v bostonském North Endu –, spustí se aktivace celé té vzájemně propojené sítě a vybaví se vám vzpomínka na většinu z toho, nebo možná dokonce všechno, co jste tam včera zažili. Bylo hezky, tak jsme tam šli s naším kamarádem Tiffem pěšky na večeři. Při jídle jsme si s Johnem udělali hodinu italské konverzace. Měla jsem houbové rizoto. Bylo vážně delizioso!

Paměť v našem mozku funguje díky neuronálním sítím propojených asociací. Moje babička zemřela v roce 2002 na Alzheimera. Kdykoli si na ni vzpomenu, mozek mi ve vizuální kůře vyvolá, jak vypadala, ve sluchové kůře mi zprostředkuje zvuk jejího smíchu, v chuťové korové oblasti se mi vybaví vůně osmahnuté cibulky a zelených paprik, které snad denně vařila, anebo mi naskočí rudě červený koberec v obýváku, bubny nahoře na půdě, plechovka italských sušenek pizzelles v kuchyni na stole a tak bych mohla ještě dlouho pokračovat.

Abychom si tedy mohli cokoli vybavit, musíme znovu aktivovat jednotlivé složky toho, co jsme prožili, provázané navzájem do jednoho celku. Vědecké studie nám do procesu vyvolávání vzpomínek dávají nahlédnout prostřednictvím funkční magnetické rezonance. Požádáme-li pokusnou osobu v průběhu vyšetření, aby si vybavila nějakou vzpomínku, lze na přístroji doslova v přímém přenosu vidět, jak se po celém mozku „hledají informace“. Mozková aktivita zprvu jako by přeskakovala z místa na místo, chvíli svítí tu a hned zas onde. Teprve když její vzorec odpovídá vzorci mozkové stimulace, jež proběhla, když se pokusná osoba s danou informací setkala poprvé, aktivita se ustálí. A přesně v tu chvíli pokusná osoba s úsměvem prohlásí: „Teď jsem si vzpomněl!“

Podobně se téměř dokonale shoduje vzorec mozkové aktivity ve chvíli, kdy si člověk ve vzpomínce vybaví určitou fotografii, a ve chvíli, kdy se na tutéž fotografii reálně dívá. Zkuste si představit Mickey Mouse. Povedlo se? „Podívali“ jste se na něj do mozku a díky tomu ho teď „vidíte“. Zaktivovali jste části mozku, jež obsahují tytéž neurony ve vizuální kůře, které by byly stimulovány, kdybyste se doopravdy zadívali na obrázek Mickey Mouse. Pokud si tedy člověk vybavuje z paměti nějaký obraz, je jeho mozková činnost identická, jako by ho měl přímo před očima. Abychom si vzpomněli na cokoli, co jsme se naučili nebo prožili, reaktivuje náš mozek v první řadě ty složky, na něž jsme se v momentě, kdy jsme je vnímali, soustředili.

Při aktivaci paměťového „obrazu“ myšáka Mickeyho ve vizuální kůře si zároveň snadno vybavíme jeho další atributy, třeba zvuk jeho hlasu. Vzpomínka na něj totiž může obsahovat nejen jeho vzhled, ale i zvukový projev. Aktivováním neuronů ve vizuální kůře (čili jak Mickey vypadá) se může spustit aktivace dalších propojených neuronů, jež mohou být rozmístěny po celém mozku, v tomto případě ve sluchové kůře (čili jak zní myšákův hlas). Takže ho „vidíte“ i „slyšíte“.

Jenže vybavit si vzpomínku není jako zvolit film a zmáčknout PŘEHRÁT. Paměťové stopy se nedají číst jako kniha nebo pouštět jako video. Vizuální paměť nefunguje jako knihovna fotografií na chytrém telefonu, kde si je můžete rozkliknout, přiblížit a zase oddálit. S prohlížením fotek nemá vybavování vzpomínek pranic společného. To spíš připomíná honbu za pokladem, kdy je potřeba objevit a uvést v součinnost spoustu různých, vzájemně provázaných částí mozku. Vzpomínku sice máme uloženou, ale nedá se na požádání kdykoli z paměti znovu přehrát. Jedině stimulace jedné její části může spustit aktivaci celého propojeného okruhu.