eda kriseová

Kočičí

životy

eda kriseová

Kočičí

životy

Drama

volyňských

Čechů na

Ukrajině

román

Věnuji Lily Solodunové, narozené 1923

Copyright © Eda Kriseová, 2023

Illustrations © Anna Novotná, 2023

Copyright © Nakladatelství Práh, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-976-6

To, co přijde, si nelze domyslit. Duše Evropy je zvíře, které nekonečně dlouho leželo spoutané. Až bude volné, jeho první hnutí nebudou zrovna nejlíbeznější. Jenže cesty i okliky jsou bezvýznamné, jen když se vyjeví opravdová bída duše, která už tak dlouho a stále a stále zalhává a zamlčuje. To pak bude náš den, pak nás bude zapotřebí, ne jako vůdců či nových zákonodárců – nových zákonů se nedožijeme – spíš jako těch, kdo jsou svolní, kdo jsou ochotní jít a postavit se tam, kam volá osud.

hermann hesse: demian

Bytí zdvojnásobuje se ohrožením.

vladimír holan

I. Aňa

1

18. července 1908 stálo na břehu řeky Ikvy osmileté děvčátko. Bylo to v neděli odpoledne, ospalé horko zalehlo město, jen u řeky bylo chladněji. Nefritově zelená voda tekla rychle úzkým a snad i hlubokým korytem, které vyhloubila v křídových skalách. Je to kraj křídy, a když deště ohlodávají půdu a splavují ji do řeky, odhaluje se na svazích nažloutle bílá jako krčky zubů, když dásně ustupují.

Nedaleko řeky je kopec, na němž stojí kříž. Hora se svléká z hnědého šatu půdy a ze zeleného kabátce křoví a trávy, která stejně v létě usychá. Dřevěný kříž vystupuje ze země, je čím dál vyšší a hrozivější. Až vyroste do nebe, bude konec světa, říkají Ukrajinci.

Holčička stojí a dívá se do vody. Řeka proudí, vlny se převalují jedna přes druhou, voda je zelená a bílá a pění se a dívka přešlapuje, kýve se ze strany na stranu, jako by splývala s pohybem řeky, plynula s ní. Na náplavce opodál si hrají děti. Ústí tam blátivý potok a děti přes něj pokládají prkna a pokrývají je starými hadry, a tak si dělají domečky nad vodou. Křičí na sebe, je slyšet ruštinu, ukrajinštinu, polštinu, češtinu a jidiš.

Město po obou stranách řeky vypadá, jako když spí. Lidé byli dopoledne na bohoslužbách v kostele a v cerkvi, najedli se a odpočívají. Je neděle, Židé otevřeli krámy, křesťané lenoší. I sedláci jenom nakrmí a zaopatří dobytek, podojí krávy a kozy, kdyby v neděli pracovali, měli by hřích.

Řeka je splavná na pltích a vorech, rozlévá se na jaře a někdy o slunovratových deštích po lukách a polích a ve zvláště mokrých létech zaplavuje i domy, které jsou nejblíž. Někteří Ukrajinci věří, že začátkem jara se v Ikvě probouzí vodník. Má hlad a vztek, plaší ryby a láme ledy. Aby vodníka usmířili, obětovali mu ještě nedávno koně namazaného medem, s hřívou ozdobenou pestrobarevnými pentlemi, rybáři mu lijí do vody máslo, aby jim přál. Pověrčiví mlynáři zakopávají prý pod hráz koňskou hlavu, aby jim ji vodník neprotrhl.

Dívenka má na sobě nedělní šaty, je tak, jak přišla z pravoslavné cerkve. Jsou to letní hedvábné bleděmodré šaty s bílými kvítky, mají kolem rukávů bílé lehké volány a sukni zakončenou také volánem. Jsou to krásné šaty, jenže jsou jí malé. Kostnatá ramínka div že nepropíchnou hedvábí a délka sukně nedosahuje vypouklých kolen, která se boulí na tyčkových lýtkách. Nejnápadnější jsou na ní vlasy. Dlouhé, lesklé a silné, splývají po krku a zádech, sahají až po pás. V letním slunci se třpytí, zlátnou do barvy zralého ječmene a v pruzích mědění do pšenice. Člověk se diví, jak může z tak malé hlavy vyrůst tolik vlasů. Hubené dívčí tělo nemůže ztloustnout, protože vlasy ho vysávají. Možná musí žít jen kvůli tomu, aby vlasy mohly růst. Připomínají popínavé břečťany, které ovinují kmeny stromů, zavěšují se do koruny, kralují ve větru a přitom svými jemnými kořínky ovinují kořeny.

Děvčátko má vlasy sepnuté na vrcholu hlavy a zavázané velikou mašlí z bílého hedvábí. Kolem řeky kvete tužebník a sladce voní. Na břehu ještě tu a tam dokvítají pomněnky. Přiběhli dva psi, vořeši, a motají se kolem dětí, které staví v břehu potoka bunkr. Kačer a kačena se vznesou z protějšího rákosí. Kačer pronásleduje samičku a křičí. Na komíně lihovaru stojí nehybně čáp anebo čápice, rozhlíží se a hlídá mláďata. Tři mladí čápi hladově klapají zobáky. Vodjanik je prý ženatý a má sto jedenáct dcer, krasavic, které mučí a týrají lidi, vyprávěla ukrajinská chůva. Žení se s vodními vílami a taky s utopenými nešťastnými dívkami, které proklel otec nebo matka.

Holčička sepne ruce na hrudi, možná se modlí.

– Jdi, říká jí hlas, jdi pořád do vody, až se utopíš.

Holčička přešlapuje a poslouchá.

– Neboj se, slibuje hlas, bude to jen chvilka a nebude to bolet. A pak budeš s tetou v nebi.

Holčička si moc přeje nebýt na zemi. Sepne tedy pevněji ruce do kříže, drží se za ramena a vykročí. Skořápky malých říčních mušlí jí chroupají pod nohama, zvuk připomíná otloukání jedné kosti o druhou. Voda jí stoupá vstříc, vzdouvá se a v propadlinách temní. Vodník se prý při svatbě rád opíjí, rozvlňuje řeky a jezera, trhá z bujnosti hráze. Strýček se jí zapřísahal, že vodníci nejsou, nevěřil ani na Polevého a divé ženy. Jediné, co připustil, bylo, že se teta změnila po smrti v dobrou vílu, která Aňu nikdy neopustí.

– Jdi, říká hlas, jdi pořád a neboj se.

Ještě by mohla utéct, ale kam?

Zdálky k ní doléhají dětské hlasy. Rozhlíží se po březích a nikoho nevidí. Dobře, že tudy nikdo nejde. A víla posestrima jí dobře radí.

– Jdi, říká. Bude to trvat jenom chviličku, slibuje.

Má vody po pás. Když jí vlasy vezme proud a vodou ztěžknou, pluje, ale bez žáber se zalyká a dusí. V hukotu vody slyší, jak k ní doléhá hlas zvonů. A sotva vdechne vodu, ztratí vědomí.

V té chvíli šel podle řeky na schůzku s dívkou důstojník dvacátého pluku carské posádky ve městě Křemenec. Měl na sobě parádní uniformu, hvízdal si jako kos na jaře, když uviděl ve vlnách řeky bílou mašli a vlna na okamžik nadzvedla dívčí tělo, zahlédl záda a jednu nohu, a pak se všechno zase potopilo jako ryba, která povyskočí nad vodu a znovu zmizí v hloubce. V běhu zahodil šavli a důstojnickou čepici. Popoběhl po proudu, předběhl vodu, skočil z dřevěného mostku na praní prádla a plaval. Byl silný a v plavání cvičený, a proto se udržel i v silném proudu. Když dívku podplaval, popadl ji za vlasy a táhl. Byla těžká, voda kladla odpor a on měl teď volnou jen pravou ruku, aby jí vzdoroval. Volal o pomoc, ale nikdo tu nebyl, kolem řeky bylo pusto. Když se mu podařilo doplavat k nízkému kamenitému břehu, vzal malou za nohy a vytřepával z ní vodu, až chytila dech. Položil ji na břeh a cvičil rukama, připažoval, rozpažoval a tiskl jí lokty a zápěstí k hrudníku tak dlouho, až plíce začaly pravidelně pracovat. Děvčátko kašlalo vodu, možná i plakalo, ale toho si nevšímal. Teprve když přišla k sobě, všiml si, že je ta neznámá z řeky ještě dítě. Vypadala, jako když z ní vypustili krev, tak byla promodralá a studená. Třel jí dlaněmi a prsty nohy a ještě snad ledovější drobounké ruce, které se podobaly pařátkům mrtvého ptáka. Trvalo nekonečně dlouho, než zpozoroval, že pod jeho prsty dívčina kůže teplá a růžoví.

Konečně otevřela oči a usmála se, ale jemu se zdálo, že ho nevidí. Usmívala se do nebe, anebo do slunce, a vypadala, jako by se probudila z krásného snu.

Po chvíli se oči upřítomnily, rozhlédla se a poznala rodné město. Posadila se a zahleděla se na něho velkýma šedýma očima, které hněvem zkovověly.

– Proč jste to udělal? zeptala se česky.

Nerozuměl. Všimla si, že má na sobě zbytky uniformy carského vojáka.

– Proč jste to udělal? Opakovala otázku rusky.

– Vždyť by ses utopila, řekl. Už jsi byla skoro mrtvá.

– To jsem chtěla, řekla malá. A vy jste mi to zkazil.

– Žiť nado, řekl mladík. Nado žiť, opakoval a ždímal svou vojenskou kazajku. Zul si vysoké boty a vylil z nich vodu. Stál tu bosý a umáčený, asi tak o deset let starší než ona. Holčička si přikryla kolínka mokrou sukní a mračila se.

– Co si teď počnu? zeptala se.

– Dovedu tě domů.

– Chtěla jsem do nebe za tetou.

Voják se posadil vedle ní a vzal ji kolem ramen. Děvčátko se třáslo a za chvilku se rozplakalo. Vyždímal jí dlouhé vlasy a protřepal je. Potom ji choval a zpíval jí ruskou ukolébavku.

Ljuli baj, ljuli baj, ljuli baj

choť sijčas pomiraj,

ťaťa grobik sdělajet

iz osminovych dosok,

mama platjica sošjot

iz kolenkorovoj rubaški

i na chljostočku prišjot

poněsjom, povězjom,

zakopájem v čornu zjom,

v čornoj zemlje – to voda

poběžit pod tebja.

Doma jí maminka vytřela vlasy ručníkem, položila ji do postele a přikryla duchnou. Do nohou jí dala cihlu ohřátou na peci, kde pekli chleba.

Ptala se, co se stalo. Aňa řekla, že spadla do vody. Důstojník jí dal čestné slovo, že jejich tajemství nevyzradí. Kdyby se to dozvěděl otec, nabil by jí důtkami. Některé své děti bil a jiné měl rád. Aňa patřila mezi neoblíbené a byla na tom o to hůř, že ji neměla ráda ani maminka. Nechtěli ji doma, ve vodě ani v nebi. Tři starší sestry maminka zbožňovala, bratra Borise mohla vystát, toho zase neměl rád tatínek, protože si myslel, že Boris není a nebude k ničemu. Byl slabý, každou chvíli nemocný a především se v ničem nepodobal zámožnému pekaři a cukráři. Bydleli v patrovém empírovém domě na náměstí hned vedle katolického kostela a nad výlohou byl veliký kovový zlatě pomalovaný preclík. Pekař pekl chleba, pro který si jezdili zdaleka, rohlíky křupaly, ráno na ně stála fronta. Chodili pro ně všichni: Rusové, Rusíni, Židé, Poláci i Ukrajinci. Cukrovím se otec proslavil až ve Lvově, a zvláště věnečky z odpalovaného těsta. Jednou potkal na svých cestách po zábavních podnicích špatné pověsti Turka, který to těsto uměl, a přivezl si ho domů jako tovaryše. Věnečky v ústech sladce tály, rozpouštěly se smíšené s nakyslou citronovou polevou, která svírala jazyk. Leskla se a svítila na povrchu toho zázraku, zatímco vanilkový krém uvnitř byl zlatě kluzký a v ústech houstl a bobtnal.

Aňa ležela v posteli a dívala se do stropu. Oči se jí zaplavily slzami, a ty svědivě tekly po spáncích na polštář. Se svou rodinou se seznámila poměrně nedávno a nelíbila se jí. Hodná byla jenom nejstarší sestra Marie. Ta se jí občas zastala, když se smečka sourozenců proti ní spikla. Snad je tak ošklivá, nebo je tak zlá? Dům, v němž vyrůstala až do šesti let, je bývalý šlechtický velkostatek, který museli polští aristokrati po nezdařeném povstání opustit. Strýc a teta statek koupili a dali do pořádku. Je to z Křemence tři hodiny kočárem, a přece je to místo, donedávna důvěrně známé a bezpečné, navždy ztracené. Teta ji rozmazlovala, kupovala jí ve Lvově nejkrásnější šaty, botky, jaké měly holčičky ve městě. Až donedávna byla jedináček, hýčkané dítě, do šesti let byla nejkrásnější a nejpomilováníhodnější. A najednou je nejhorší ze všech.

Říkala tetě maminko a strýci tatínku. Do šesti let nevěděla, že není jejich dítě. A pak se stalo neštěstí. Teta čistila strýcovu loveckou pušku, vyšla rána a kulka prostřelila tetě bradu a zasáhla mozek. Byla na místě mrtvá. Strýc, ten mladý krásný tatínek, kterého Aňa tak milovala, se zhroutil, protože svou ženu velice miloval. Trápil se, běhal celé dny po parku a po sadě, v domě chodil ode zdi ke zdi. Nejedl, hubl, nespal, s nikým nemluvil. Občas pohladil Aňu po krásných dlouhých vlasech a smutně se na ni zahleděl. Tehdy byla opuštěná. Nechápala, že strýcův smutek je tak veliký, že se v něm uzavřel a nechtěl se o bolest s nikým dělit. Pro svůj zaslepující žal neviděl, jak děvčátko, jeho adoptovaná dcera, trpí. Aňa tehdy plakávala až do svítání, ale při snídani na sobě nedala nic znát, cítila, že nemůže ke strýcově bolesti přidávat ještě svou. Zdálo se jí, že je strýc slabší než ona. A tehdy, po tetině pohřbu, k ní začala přicházet posestrima. Mluvila k ní, těšila ji, byla jedinou bytostí, která o ní všechno věděla. Holčička ji neviděla, jen slyšela její hlas. Byl krásný, měkký a utišující jako pohlazení. Ukrajinská ňáňa jí kdysi povídala, že každé dítě má svou vílu. Nepotřebovala ji, dokud měla maminku, když ji ztratila, víla přišla.

Jednou si ji strýc, dříve tatínek, posadil v saloně naproti sobě do křesla. Klimbala nohama nad zemí, do pokoje svítilo jarní slunce, zpíval kos, země osychala. Dům byl od té doby, co odešla Toňa, syrový, ona ho naplňovala životem, teplem a zvláštní vůní, která s ní vyprchala. Byli tu jen oni dva a služebnictvo, každý sám se svým smutkem, který neuměli sdílet, a ani jaro je nedokázalo rozveselit. Strýc se na ni díval svýma smutnýma tmavýma očima, které tolik milovala. Prohlížel si ji, jako by zvažoval, jestli už je dost velká, aby unesla to, co se jí chystal sdělit. Možná vážil, která z bolestí je větší, ale copak to jde? Vytvořil tím napětí pro oba tak nesnesitelné, že je musel porušit ortelem, a ten byl osudový jako výstřel z pušky, který zabil tetu.

– Rozhodl jsem se, že narukuju do carské armády. Nemohu tady bez Toni žít. Utrápil bych se, pořád ji vidím. Vrátím tě zpátky tvým pravým rodičům, protože s sebou si tě vzít nemohu.

Seděla tam v křesle, které se pod ní začalo propadat, otřásal se celý její dosavadní svět. Ztratila svou maminku a teď ztratí i tatínka. Ztratí všechno, postýlku, pokoj, hračky, přijde i o tenhle dům i o zahradu, kterou měla Toňa tak ráda.

Potom se pohyb začal zpomalovat, všechno se zvolna a malátně usazovalo na svá místa, kamenělo v okamžiku, i ona chladla a tuhla do formy, jíž se už nikdy nezbaví. V malém hubeném těle se děvčátko prudce proměňovalo v ženu. Aňa měla ještě v ústech sladkou šťávu dětství a přitom cítila už hořkost pecky, bolest plodu předčasně a trpce podtrženého.

– Dům prodám, řekl strýc, a nechám ti připsat polovinu. Budeš jednou bohatá nevěsta, až se vdáš.

– Nevdám se, řekla tiše a začala se třást zimou, jako by už tenkrát měla být nevěstou vodníkovou.

– Ale vdáš, řekl strýc. A do té doby to musíš vydržet se svými rodiči a sourozenci. Jsou to hodní lidé, budou s tebou zacházet dobře. Je to tvoje krev.

Strýc vstal a přinesl vlněný šál, láskyplně ji do něho zabalil, pod šálem se třásla ještě víc, ale slzu neuronila. Proč ji ještě přikrývá, když ji zabil?

Chtělo se jí křičet, že nechce. Chtělo se jí kleknout před ním a prosit, aby ji nikam nedával, aby ji neopouštěl.

Ale on, jako by se sám utvrzoval ve svém rozhodnutí, opakoval pořád dokola:

– Nejsi naše, my tě jenom adoptovali. Tvoji praví rodiče žijí v Křemenci a teď se k nim vrátíš.

Měla ho prosit? Cítila, že by to nebylo nic platné, protože se rozhodl. Jeho bolest byla snad o to větší, oč větší byla jeho postava. Dospělí jsou sobci, myslela si, ale nahlas neřekla nic.

Přivezl ji do rodného domu bryčkou a zůstal v ní sedět. Od té doby, co se odhodlal, pořád pospíchal. Nechtěl se asi setkat s příbuznými, které neměl řád. Ostatně nikdy nechápal, jak se švagrová mohla vzdát dítěte ve prospěch své sestry. Nejezdil sem a nenavštěvoval ji, protože ho odpuzovala. Bylo v ní něco tvrdého, až nelidsky vážného, a neměl ji rád i za to, že porodila dítě, které měla porodit jeho sladká a vroucí Toňa. Otcem byl barbarský pekař a ne on. Snad se i mstil na Aně, kterou tolik miloval, za nespravedlnost svého osudu. Poprosil vozku, aby vzal dívčiny dva kufry a doprovodil ji do domu. Všechny právní věci vyřídil předtím v advokátní kanceláři se svým švagrem. Prodal statek, půlku nechal připsat Aně, dal jí všechny Toniny šperky a její nejkrásnější šaty. Nechtěl se loučit, nechtěl prodlužovat své utrpení. Naučil se mu vyhýbat, a ono sláblo a nebylo už tak žhavé a drásavé jako po Tonině smrti. Cítil, že už by zesílení bolesti nevydržel. Objal rychle Aňu a odvrátil se. Nedíval se, jak děvčátko statečně vkročilo do domu.

Stála uprostřed kuchyně. Byla to prostá venkovská kuchyň, v jednom rohu veliká modrá kachlová kamna s kamnovcem, v druhém dubový stůl a kolem něho tmavá lavice. Nad stolem v rohu visela z každé strany jedna ikona a zespodu je ozařovalo věčné světlo. Na druhé straně místnosti visely na zdi dva obrazy v tmavých rámech. Na jednom je muž s plnovousem, v černém rouchu, na hlavě má čepici z papíru. Pod tím mužem hoří hranice a nad výjevem se vznášejí mračna dýmu. Upalují tam člověka jako v pekle, ale je živý. Na druhém obrazu se jiný vousatý muž loučí s nějakými lidmi na palouku v lese a všichni pláčou, jen ten muž je statečný.

Přišla paní, kterou Aňa nikdy neviděla. Měla na sobě prosté barchetové šaty, jaké nosívají selky, a byla přepásána bílou zástěrou. Má přísnou tvář, vlasy rozdělené uprostřed pěšinkou, hladce sčesané dozadu a kolem úst plno trpkých vrásek. Objala Aňu a přitiskla ji k sobě, dívenka cítila, jak je žena kostnatá, a zároveň vnímala vůni pečiva a sladkostí, která by se spíš byla hodila k boubelatosti. Paní si prohlíží Aňu, zkoumá snad, komu je podobná, ale sebe v ní rozhodně nepoznává. Sama se sebou se ani setkat nechce. Snaží se o úsměv, Aňa hned pozná, že se usmívá ústy, a ne srdcem. Oči má šedé jako kameny. Aně, která už znala bolest, se zdálo, že asi ví proč. Chtěla se k ní vrhnout a obejmout ji, ale ženina zatrpklost byla tak velká, že k sobě nikoho nepustila. Maminka, říkala si Aňa, to je moje maminka. A cizí žena ji znovu objala, dotkla se jí, jako se vítr dotkne trávy a zase ji opustí. Ze dveří vyběhly děti a zůstaly stát. Dívaly se na cizí holčičku. Byly oblečeny čistě, ale ve srovnání s Aninými šaty působilo jejich oblečení chudě. Hleděly nepřátelsky na dva velké kufry z pravé kůže, které si přivezla.

Utvořily kolem ní kruh. Aňa stála uprostřed, držela v ruce svou nejmilejší pannu, tiskla ji k hrudi, ale nepomáhalo to. Ani vílin hlas se neozval. Byla poprvé v životě úplně sama, obklopena cizími lidmi, kteří byli její rodní. Bratři, sestry a maminka. Říkali, jak se jmenují, ale neslyšela je. Slyšela jen maminku, která oznámila, že musí do krámu prodávat, a nařídila nejstarší sestře, aby Aně ukázala, kde bude spávat. Sotva maminka odešla, vrhli se dva bratři, jeden starší a jeden mladší, na její kufry. Staršímu se podařilo kufry otevřít a začali se v nich hrabat. To už přispěchaly sestry a s pištěním vytahovaly krásně poskládané Anino prádlo a šaty a rozhazovaly je po kuchyni. Když všechno rozházely, přebraly a některé věci odnesly, přistoupila ke kufrům nejstarší sestra, naházela do nich věci a zavřela je. Aně se zdálo, že s kufry nemá nic společného, byly to zbytky jejího dosavadního života, octla se v prázdnotě. Cizí děti kolem ní vřeštěly, vytrhly jí pannu a někam s ní odběhly. Panna měla porcelánovou hlavu a mrkala. Měla jemnou, skoro průsvitnou pleť, ale tak studenou jako ruka tety Toni, kterou líbala, když teta ležela v rakvi. Tvář měla zastřenu rouškou.

Panna, kterou si Aňa tolik přála a dostala ji ve Lvově ke svým jmeninám, byla pryč. Na svatou Annu loňského roku byla ještě šťastná, teď tu stála s prázdnýma rukama. Bože, myslela si, jak se všechno najednou změnilo. A zdálo se jí, jako by vystoupila z kruhu, anebo jako by tam stálo jenom její tělo. Viděla scénu ještě jednou odněkud z rohu kuchyně, snad odtamtud, kde visely ikony.

Co se mi to děje? říkala si, a jsem to vůbec já? A proč tu byla se mnou moje panenka a už tu není?

Panna se jmenovala Tonička, po mamince, anebo vlastně po tetě. Měla na sobě námořnický obleček, včera jí oblékla, vybrala, co jí slušelo, když jeli do nového domova. Na nohou měla panna bílé ponožky a botky z pravé kůže s přezkou, zrovna takové, jaké nosila Aňa.

Nejstarší sestra zvedla kufry a nesla je po schodech nahoru, když přiběhly děti a přinesly pannu. Měla rozbitou hlavu a otvorem v obličeji, který vypadal, jako by ho roztříštila kulka, viděla kyvadélko na drátku, na němž byly připevněné oříškově hnědé oči. Už nemrkaly, hleděly strnule jako mrtvé. Zabily ji, ale co na tom, smrt už Aňa znala. Dřevěné klouby měla panenka roztrhané, z malých údů trčely kulaté bílé gumičky. Děti ji přinesly v rukou a podávaly jí je. Aňa necítila v té chvíli nic. Minulost se odtrhla od přítomnosti, jako se odpojí vlak. Její život se řítil dopředu.

– Tak pojď, řekla nejstarší sestra a vzala oba kufry. Aňa šla za ní nahoru po točitých kamenných schodech domu, v němž se narodila.

Nado žiť, říkal ruský důstojník, když ji násilím probudil na břehu řeky.

2

Volyň je kraj Peruna, hromovládce, a Volosa, hlídače stád. Nad poli vysušenými letním horkem, kde stál klas vedle klasu, se objevovaly bílé vzdušné paní. V poledne ženci, kteří tenkrát kosili obilí ručně kosami, ulehli někam do stínu, aby si odpočinuli, a polednice, tak lehké a vzdušné, že jimi prosvítala krajina a daleký horizont, ba prošel jimi někdy i mrak a na chvíli spočinul v jejich měkkém lůně, hlídaly požaté obilí, aby je nikdo neukradl. Někdy se prý polednice objeví jako drobné dvanáctileté děvčátko s bičem v ruce. Koho švihne, ten brzy zemře. Ruští starověrci se prý dodnes modlí k daemonium meridianum, polednímu běsu. Polevoj utíkal před srpem a kosou, ukrýval se v klasech, které ještě stály, pole ubývalo, ženci postupovali, a když poslední klasy padly pod ostřím kosy, skryl se Polevoj v posledním snopu a s ním byl přivezen do stodoly.

Lešij může v lese vyrůst do výše vysokých stromů, na poli bývá nízký jako tráva. Ze všech zvířat nejvíc miluje medvěda, s ním pije a hoduje. Člověk, kterého Lešij obešel, ztrácí paměť.

Obyvatelé toho kraje orali ještě v devatenáctém století dřevěným pluhem, sochou, muž často zapřahal ženu. Vozy byly celé ze dřeva, bez jediného kousku kovu, a hospodáři neuměli hnojit pole. Na konci devatenáctého století se začali na Volyň stěhovat Češi. Pozval je car Alexandr II. a dal jim rozsáhlá privilegia, stál o ně.

Kdyby byl býval mohl Jan Sládek, Anin dědeček, být hospodářem na svém statku, zůstal by v krajině chmelových tyčí a nedalekých špičatých hor. Jeho obzoru by bylo vládlo České středohoří, za ním by v létě slunce vycházelo a v zimě zapadalo, oral by pole chráněn starými vyhaslými sopkami a jeho obilí a chmel by vyrůstaly z půdy zkrvavené krevelem. Jan Sládek se ale narodil jako druhorozený a statek zdědil bratr. Chtěl vlastní půdu, toužil po ní stejně jako po ženě, obě jsou plodné. Chtěl sít a sklízet a mělo to být všechno jeho. Neuměl si představit, že by pracoval u cizího, ale na svém byl připraven dřít se až do úpadu.

Vychodil měšťanku a nevěděl, jak začít vlastní život, když v roce 1869 přišli na Žatecko verbovat. Přemlouvali mladé lidi, aby se odstěhovali na Volyň. Slibovali černou, vlhkou a mastnou zem, ukrajinskou ornici, slibovali lesy, které se hemží jeleny a kanci, tvrdili, že mnoho hektarů půdy je možno koupit za pár rublů a že krajina je rozlehlá a lidí je tam málo. Žijí tam Ukrajinci, Rusíni, Rusové, Židé a Poláci, zaostalé národy, které by se mohly od Čechů lecčemu přiučit. Nejjasnější Vševládce Veliký car sám osobně zve Čechy, hlavně sedláky a řemeslníky, slibuje osvobození od daní na dvacet let, náboženskou svobodu, vlastní českou samosprávu, řízenou českými volostními stařešiny, slibuje české národní školy. Češi, na rozdíl od Ukrajinců, kteří byli teprve nedávno osvobozeni od nevolnictví, budou neomezenými vlastníky půdy. Všichni muži budou zproštěni vojenské služby, ach ta úleva vymanit se z rakousko-uherského vojančení a z možných příštích válek, z nichž poslední u Hradce Králové byla nejhorší, jakou Češi pamatovali. Verbíři vykládali, že ukrajinský lid je přívětivý a Čechy přijme vlídně jako bratry.

Tak asi kdysi zval král Přemysl Otakar, když potřeboval dobré a pracovité lidi, Němce do českého pohraničí. Měli vyklučit lesy a založit pole, osít je obilím. Dával jim horší půdu, než měli Češi, ale Němci přece šli. Co měli dělat synové chalupníků a sedláků, když dětí bylo tolik a rodinný majetek nechtěli dělit. Osvícení vládcové věděli, že lidé, kteří přijdou do nových krajů a založí tady rodiny anebo si už přivezou s sebou malé děti, budou pracovat od rána do večera, a kdyby měli světlo, pracovali by i v noci. Člověk už je takový, že ten, kdo je první, se udře, protože je vyzván na souboj s přírodou. Nic v životě nedokážou ti, kteří předtím všechno neztratili. Volyňští Ukrajinci snili snad o starých zlatých časech, kdy pole sama rodila a lidé spolu žili v míru a spokojenosti. Víly jim pomáhaly žít obilí, sekat trávu, krmit dobytek, stavět domy. Naučily lidi orat, sít, sklízet, zavodňovat louky a pochovávat mrtvé. Ale lidé zpustli, zavrhli své ctnosti, pastýři přestali pískat na flétny, lidé zapomněli zpívat a vzali do rukou biče, neozýval se už zpěv, ale práskání a klení, a když se časem biče proměnily v pušky, dobré víly opustily zemi a odešly někam daleko, nikdo nevěděl kam. Někdy spatřil kdosi zaběhlou vílu, jak sedí na skále a žalostně pláče, anebo smutně zpívá. Vrátí se prý, možná, až budou lidé hodnější. Ukrajinci neusilovali o žádný pokrok a nehonili se za úspěchem, žili v dřevěných chátích a zemljankách, vdávali se a ženili mezi sebou. Polská šlechta vnášela na Volyň po staletí svou unavenou a starožitnou kulturu, občas přerostly hněv a vzpomínka na rytířství v lhostejnost a nudu a mladí šlechtici se vzbouřili. Jeszcze Polska niezginęła póki my żyjemy... Vytáhli do boje, který prohráli, protože armáda byla vždycky silnější než vášniví vzbouřenci. Odjakživa chtěli, aby Volyň byla jenom jejich, polská, a carští vojáci je vždycky vyvraždili, anebo vyhnali. Jejich statky pustly, Ukrajinci a Rusíni ukradli, co kde bylo, střechy odnesl vítr, který fouká na rovině bez ustání, proděravěl je mráz a déšť. Kdysi pyšné a ušlechtilé sídlo stálo tu svlečené donaha a zneuctěné, a co bylo nejhorší, na polích rostl pýr, lebeda a bodláčí a vítr roznášel neplodná semena dál, pole pustla, louky nikdo nesekal a lesy byly neprůchodné snad i pro zvěř.

Tenkrát se staročeši Palacký a Rieger vypravili do Moskvy, žalovali caru a vymáhali u něho zastání proti vídeňskému mocnáři. Car pozval Čechy na Volyň. Národní buditelé byli nadšeni, vždyť jeden z nich, Kollár, volal: „K velikému se přiviň dubisku, jež vzdoruje zhoubným až dosaváde časům.“ Chtěli se přivinout co nejúžeji, mít oporu proti germánům a avstrijákům.

V Čechách byl tehdy po rakousko-pruské bitvě u Hradce Králové v roce 1866 nedostatek půdy, země byla zpustošená a rozvrácená.

Jan Sládek, narozený jako druhorozený, byl chytrý mladý muž, vychodil měšťanku, ale dál studovat nemohl, protože rodiče neměli peníze. Bratr mu vyplatil podíl ze statku, na nový grunt to ovšem nestačilo. Anin dědeček chtěl být vždycky a všude první, dlouho se nerozmýšlel a rozhodl se, že se přestěhuje na Volyň. Pravda, mohl jet také do Ameriky, ale oheň v něm se bál vody, a Jan neuměl plavat. Když si představil, že by se musel plavit čtrnáct dní na lodi a měl kolem sebe samou vodu, jímala ho závrať. Chtěl odtud, ale po souši. Bylo to nejen bezpečnější, ale zdálo se mu, že po souši se může také v nejhorším vrátit. Z Ameriky by se vrátit nemohl, protože i kdyby se nebál moře, i kdyby přestál cestu bez bouře, jíž se obával nejvíc, nebude mít na zpáteční lodní lístek.

V Americe byli indiáni a o těch neměl Jan Sládek také nejlepší mínění. Je to divný lid a nikdy nevíš, co ti za záludnost udělá. Sušili snad na kůlech lidské hlavy. Ukrajinci jsou Slované, jejich jazyk je příbuzný, pocházíme všichni z jedné rodiny, a jsou křesťané. Měl opustit rodný statek, rodiče, příbuzné, sourozence, kraj, kde se narodil, a to navždycky. Vezme si s sebou aspoň české děvče a založí s ním českou katolickou rodinu. Nechtěl se vzdát své řeči ani svých zvyků. Jediné, co bylo jisté, byla minulost, a o tu přijít nechtěl. Vždyť co by potom byl? Člověk bez příbuzných, bez půdy, bez rodného hnízda, byl by na tom hůř než toulavý pes bez pána.

Takhle uvažoval Jan Sládek v zimě roku 1870, kdy se rozhodl, že až sleze sníh a cesty oschnou, odjede. Verbíři mu pověděli o jiných mladých Češích a chystali stěhování na duben. Od dubna budou mít přistěhovalci dost času, aby si postavili přístřeší a připravili zásoby na zimu. Jan Sládek věděl, že první ruská zima nebude lehká, ale nebál se.

Sládkova pravnučka Líza o tom přemýšlí, protože její jediná a nejmilejší sestra Lída je v Americe a má se dobře. Lída nerozumí, že Líza zůstává v Evropě, přijala za svůj Nový svět a pořád ještě věří, že je lepší. Tvrdí, že udělala to, co měl před sto lety udělat pradědeček.

Jan Sládek visí na zdi v Lízině karlovarském bytě a vítězně se usmívá. Plodů svých činů se naštěstí nedožil. Než odjel na Volyň, vyhlídl si nevěstu. Jmenovala se Anna, jako se bude jmenovat jeho vnučka, Lízina maminka, a narodila se pod Řípem. Pocházela z Černuce a její otec tam měl krám se střižním zbožím. Anda byla silná, veselá, bílá a růžová a s ničím si nedělala starosti. Takovou potřeboval. Místní doktor mu potvrdil, že je zdravá jako řípa, je z Podřipska, a že se Jan Sládek může směle oženit. Zamiloval se do ní, tak si představoval kněžnu Libuši nebo Boženu. A on byl Přemysl nebo Oldřich. Stará česká legenda se mu líbila a také pověst o praotci Čechovi. Až bude jednou stařečkem, bude houpat vnuky a vyprávět jim o té malé, vzdálené zemi, odkud přišel. O té krásné zemi, kterou nikdy nepřestane milovat, a přesto ji musel opustit.

Anda se vším souhlasila. Nechtěla se držet máminých sukní a Janovi věřila. Když jí slíbil, že se s ním za pár let bude mít dobře, klidně se rozloučila s Řípem, s tou starou čedičovou a žulovou krajinou, v níž vyrostla, i se svými rodiči. Milovala Jana a nebála se vydat se s ním na cestu. Žila v přítomnosti a byla živá a čilá jako skřivánek, nenechala si žádná zadní vrátka. Ani ji nenapadlo, že by se někdy mohla vrátit nebo že by se jim tam daleko na východě nedařilo. Brala všechno doopravdy, a to ji chránilo a všechno zlé jako by tálo pod sluncem její veliké důvěry. Teď byli sami dva, ale za několik let budou mít kolem sebe plno dětí.

A tak jeli. Jan dostal od staršího bratra dvě stě zlatých jako výbavu a odstupné, také mu dal jednoho koně a jednu krávu, aby měli pro začátek. Ke koni jim bratr daroval lehkou bryčku, kam si Anda naskládala truhlu se svou výbavou, nádobí a kuchyňské nářadí. Vzala si také pannu Marii svatohorskou vyřezanou z lipového dřeva, pár svatých obrázků, modlitební knížku a starou Kralickou bibli. Krávu a koně umístili do nákladního vagonu a k nim přidali slisovanou vojtěšku, seno a dva pytle ovsa, aby měli zvířata čtrnáct dní čím krmit. A s lidmi, s nimiž sdíleli kupé, je hned spojilo pouto společného dobrodružství. Rodiče je vyprovázeli až do Prahy na nádraží, odkud vlak vyjížděl. Všichni plakali a zároveň se smáli. Snažili se být odvážní, nejedou přece do Ameriky, ale ke svým slovanským bratrům. Verbíři je ubezpečovali, že budou přijati s otevřenou náručí.

Jan Sládek se narodil v roce 1840, jeho Anda v roce 1850. Měli s sebou velké zásoby jídla, a tak cestu šťastně přežili. Dívali se přes den z okýnka vlaku a žasli, kudy to jedou. Nikdy žádný z nich nebyl dál než v Praze. A teď viděli Moravu a slovenské hory. Nikdy neviděli tak vysoká pohoří, jenom Říp a české středohoří. Čím víc se vzdalovali, tím jim bylo teskněji. Zpočátku se všichni cítili jako hrdinové, ale teď hovor v kupátku umlkal, snad vzpomínali na to, co už nikdy neuvidí. Byli na cestě. Verbíři jim slibovali černozem, kterou koupí za babku, a k tomu les, věřili jim, ale přece se báli. Cítili snad, že na ně čeká ruská Dolja, bez níž se nic nepořídí a všechno namáhání je marné. Může být dobrá i zlá, ale člověk si sám vybrat nemůže. Běda tomu, kdo dostane zlou, lichou Dolju, ta jenom spí, anebo se veselí a v ničem člověku nepomáhá. Své Nedolje ani koněm neobjedeš. Tak je rozlehlá a širá a pokusy zavést ji do lesa, anebo utopit v moři, jsou prý také marné.

Jan Sládek měl koně, krávu a peníze, ale chudí Češi měli jen českého voříška, malé ruční dřevěné kárky a na nich pár ranců s prádlem, trochu nádobí a peřinu. Sekyru, pilu, krumpáč a motyku, to bylo všechno, co mohli vést na lehkém vozíku, do něhož se někteří chystali zapřáhnout psa.

Verbíři jeli s nimi, nemohli jim tedy lhát, jinak běda jim. Za týden dorazil vlak do Brodů, a to byla poslední zastávka na rakousko-uherské hranici. Tam koleje končily a začínala říše Alexandra II. Vynesli věci z vlaku, vyvedli dobytek. Naložili na bryčku, co měli, noc přečkali na zbytku vojtěšky pro koně a pro krávu, poslední noc v Rakousko-Uhersku.

Ráno vyrazili, přes hranici vedla jenom prašná cesta, která byla ještě teď v dubnu rozbahněná. Co bude dál, nevěděli.

3

Uběhly čtyři roky a Aňa, vnučka Jana Sládka narozená v roce 1900, si v domě, který dědeček postavil na náměstí v Křemenci, zvykla. Neměla ostatně na vybranou a nikdo z rodiny se ji za celou dobu nezeptal, jestli se jí tu líbí nebo ne. Jediná bytost, která ji občas pohladila, byla nejstarší sestra Marie, ta, která ji tenkrát vyvedla po kamenných schodech poprvé nahoru do druhého patra a vykázala jí postel v přístěnku. V té posteli spávala Aňa dodnes. Okýnko mansardy vedlo na střechu vedlejšího domu, a když přistoupila hodně blízko, viděla nebe.

Bylo před pravoslavnými Velikonocemi. Ve škole měli už prázdniny od pesachu, protože třídy byly stejně poloprázdné a nevyplatilo se v nich ani topit, natož pak vyučovat. Někteří učitelé byli Židé a ti nepřišli, stejně jako jejich svěřenci. Nikoho ani nenapadlo, že by to mohlo být jinak, a gubernské carské úřady to tolerovaly. Setrvávaly ve své pohodlné lhostejnosti, protože věděly, že tak je to pro lid i pro ně nejlepší. Nekladly odpor náboženství ani pověrám a jediné, co vyžadovaly, a proto měly právo na existenci a zároveň si ji tím zaručovaly, byl dohled nad věrností Nejjasnějšímu caru. Dokud bude sedět na svém trůně, tam daleko na východě, tisíce a tisíce verst odtud, bude i jim dobře. Všechno, co bouřilo lidi, co stavělo národy proti sobě, bylo i pro úřady smrtelně nebezpečné. Věděly to a chránily proto cara a jeho jméno. Zákony se přizpůsobovaly životu a ne život jim. Všechno má na Volyni svůj přirozený řád, běh věcí ještě určuje příroda. Lidé vědí, že přežijí, pokud nebudou porušovat její danost víc, než je nezbytně nutné.

Velikonoce se na Volyni slavily katolické, pravoslavné, židovské a slavení a hodování se stejně jako o Vánocích protáhlo na tři týdny. Maminka, věčně uspěchaná, nervózní a úzkostlivá, dala Aně hned ráno za úkol, aby umyla v celém domě okna. Zítra budou péct báby a na to se Aňa těší. Dům byl po celý rok naplněný kořeněnou vůní chleba a sladkou vůní bílého pečiva, těžkou vůní punče a čokolády a štiplavou vůní karamelizovaného cukru, ale Velikonoce, to je něco jiného. O Velikonocích a o Vánocích se peče nejen v pecích pro zákazníky, ale i v kuchyňské peci dole, v té místnosti, kam vstoupila poprvé před čtyřmi lety.

Už dávno věděla, že muž v černé sutaně, s černou vysokou čepicí, jehož tělo olizují zničující plameny, je Jan Hus, a ten, kdo se loučí uprostřed lesa se svými přáteli, je Jan Amos Komenský. Chodila do třídy s Rusíny, Ukrajinci, Židy a Poláky, ale s nikým se nekamarádila. Stála stranou a měla stejný pocit jako doma, že ji ve třídě trpí, ale rádi ji nemají. Když nečekaně vstoupila mezi děti, které se hašteřily, o něco se tahaly, nebo zasněně hleděly někam do zdi, hned si jejího příchodu všimly. Stejně tak dospělí, když křičeli, ztichli, a když mlčeli, začali mluvit. Snad na ně znenadání posvítil nějaký nepříjemný paprsek, který je stavěl do pravého světla, anebo alespoň do světla, které bylo pro ně nepříjemné. Její příchod byl vlastně počátkem netrpělivého čekání na chvíli, kdy zase odejde.

Z té doby pochází fotografie čtyř sester v bílém. Je to fotografie ze salonu, pořízená možná v Křemenci, ale možná i ve Lvově, u nějakého vyhlášeného fotografa. Aranžmá svědčí o profesionální práci. Za čtyřmi sedícími dívkami jsou korintské sloupy, které by snad měly připomínat věčnost a pomíjivost krásy. Krása žije nezávisle na ženách, sama nehynoucí se náhodně usazuje na tvářích a tělech, na chvíli přežehná bytost tajemným znamením a pak vyprchá za noc, anebo v jediné chvíli. Tři dívky na fotografii dostaly už svůj příděl, čtvrtá na krásu ještě čeká. V pravém rohu fotografie je secesní váza a v ní čtyři paví pera, pro každou dívku jedno. Copak fotograf nevěděl, že paví pera přinášejí slzy? Dívky sedí na vyřezávaných židlích, které ale mohou být rovněž kašírované jako ty sloupy, sedí totiž vždy jedna vepředu a druhá vzadu, ne v jedné řadě. Všechny sestry mají na sobě bílé šaty z jemného etamínu s něžným, bíle vetkávaným květinovým vzorem, šaty jsou ze stejné látky, ale jinak ušité. Starší dívky už mají výstřih, a nejmladší Aňa ještě nosí límeček stojáček a dlouhé rukávy, její dětské tělo neprozrazuje zatím nic o budoucí kráse. Nejstarší Marie sedí vlevo, je nositelkou oné tragické krásy, která umírá mladá. Druhá sestra Jekatěrina má hezký obličej, jemný a mírný, dokonce by se dalo říci konejšivý. V jeho nepravidelnosti je skryta krása, která se může chvílemi zdát ošklivá. Zazáří a zhasne, ale znovu se rozsvítí. Stane se maminkou Máši, nejmilejší a také nejprovinilejší Líziny sestřenice. Třetí sestra Valerie je hezká, ale přísná jako bič boží. Tohle je jejich první a poslední společná fotografie. Marie se brzo potom bohatě vdala a zemřela při porodu prvního dítěte. Na smrtelné posteli, kde byla, běda, nejkrásnější, odkázala Aně všechny své šperky. Nikdy jí je nedaly. Rozdělily si je druhá a třetí sestra. Z fotografie lze o nich říci jen to, že jsou krásné. Ale je to ona krása, která časem uvadá, anebo se spíš vytrácí. Svěžest bojuje v jejich tvářích s průměrnou ochablostí, ale je už jasné, co se v budoucnu stane. Děje se tak většinou: čisté, výrazné rysy se rozplývají, měknou, a na povrch vystupuje obyčejnost. Nudný duch se nezapře a takové dívky mají štěstí, když se brzo a dobře vdají. To udělaly, ale osud se stejně naplnil. Marie zemřela mladá, Jekatěrina si vzala polského důstojníka, popravili ho sověti v Katyni. Valerie milovala učitele, ale otec ji donutil, aby si vzala pekaře. Porodila mu čtyři děti a pak přestala jíst. Umřela dobrovolně hladem, a tím se stala Aně ze všech sester nejbližší.

Všechny dívky mají bílé síťované punčochy a v ruce kytičku konvalinek. Je vidět, že jejich matce na fotografii velmi záleželo, když si je tak vystrojila. Obrázek dokonce budí podezření, že ho pekařova žena dala zhotovit pro svou vlastní útěchu. Měla ještě mladší děti, ale ty na fotografii nejsou, a tak se zdá, že matka, překvapená náhlou ztrátou vlastní krásy, chtěla zachytit okamžik, kdy její tři nejstarší dcery rozkvetly. Aňu k nim přiřadila jako možný příslib. Aby uprosila budoucnost, koupila jí také bílé punčochy a bílé lakované boty a dala jí ušít etamínové šaty s volány. Tu fotografii snad dlouho připravovala a dala si na ní záležet, jako by ve své potupné udřenosti a každodenní starostlivosti tušila, že tohle bude jednou její radost. Všechny dcery dřív nebo později odejdou z domu a jí zbyde jejich otec, který jí nikdy nebyl milencem. Počínal jedno dítě za druhým, a pokud v té tajuplné, měkké a živoucí světničce zrovna žádné dítě nebylo, hned tam jedno zakutal. Pekař zadělával na děti s takovou pravidelností a tak vytrvale, jako zadělával na chleba, na housky a rohlíky. Jeho žena plynule kynula jako těsto ve velkých dřevěných dížích a plynule splaskávala. Kdyby dlouho neotěhotněla, považoval by to za nemoc.

Anině mamince nevadilo, že je pořád obtěžkána, ale nikdy se nesmířila s tím, že její muž obhospodařuje ještě kdejakou ženu kolem. Někdy se jí zdálo, že jí udělal tolik dětí z nějaké msty na ženách, snad ji trestal za to, že je nemůže mít všechny, i když dělal, co mohl. Byla trpělivá, pracovala od rána do noci, rodila děti, pracovala v krámě a dohlížela na dělníky, ale zevnitř vysychala, anebo spíš tvrdla do pecky. Na povrchu se to projevovalo tím, že měla suchou nažloutlou pleť a oči pořád světlejší a bledší. Jejich tmavá modř se kamsi vsákla, jako se ztrácí barva ze stárnoucí látky, oči pohasly a kolem rtů se vytvořily tvrdé vědoucí vrásky. Pamatovali ji jako kvetoucí děvče s bílou a růžovou pletí, a jaká byla tehdy její kůže, taková bývala její povaha. Teď měla uprostřed vlasů přísnou pěšinku, která rozdělovala hlavu vedví, a na vlasech, utažených do uzlu, nosila vždycky šátek. Potlačovala svou ženskost, a čím byl pekař rozměklejší, tím víc ona tvrdla. Lidé to věděli a vážili si ji pro její vytrvalost, píli a statečnost. Pekař užíval všeho, co si jeho otec Jan Sládek starší, který přijel z Čech, odřekl, vydřel a nashromáždil, a byl by to snad všechno rozházel, kdyby neměl přísnou ženu. Hověl rád všem svým choutkám, nikdy si nic nedokázal odepřít. Jeho vůle jako by nikdy ani nevznikla, nepotřeboval ji, protože sám sobě hned všechno prominul. Bruslil na tenkém ledě, ale vždycky blízko břehu, aby se mohl včas zachytit, kdyby led začal praskat. Manželka byla jeho břeh, a kdykoliv se ho nějaká žena chtěla zmocnit, utíkal k manželce, a ta ji vyhnala. Ne proto, že by sama o něj tolik stála, ale rodina byla na Volyni posvátná. A tak pekař zlobil jako jedno z dětí, ba zlobil nejvíc z nich, utrácel společné peníze, pil a žil s jinými ženami, ale vždycky se zase vrátil k ní. Ona byla jeho studánka čisté vody, u ní se aspoň na chvíli očišťoval od své špatnosti, s níž v jádru, a dokud mu ještě pracovalo svědomí, nesouhlasil, ona byla kaplička, v níž se dokázal modlit a prosit za odpuštění. Jeho žena ho tenkým lankem spojovala s nebem, byla hrází proti věčnému zatracení. Dokud se jí nepustí, má šanci přidržet se u nebeské brány a vklouznout skryt pod její sukní do nebe. Vždyť co by bez ní byl?

Čtvrtá sestra v bílém na fotografii je přece Aňa. Nemá se ještě čím pochlubit, leda snad nezkrotitelnými vlasy. Zakrývají jí ramena a záda. Vepředu jsou natočeny do dvou loken, které splývají na plochou hruď a svědčí o snaze přizpůsobit se pravidlu. Její tvář připomene mladou srnu. Krk nese hlavu a předsunuje ji co nejdál před tělo, snad aby je střežila a chránila. Dívenka má velké užaslé oči a naslouchavé držení hlavy. Je v ní úzkost, ale i veliká smělost. Při své bázlivosti si měla vybrat jiný život, ale copak měla na vybranou? Od narození ji provází nešťastný osud, nedobrá ruská Dolja. Brzo už se s ní seznámí, se starší ženou v bílém chatrném oděvu, se síťovanými, roztrhanými, ale trpělivě spravovanými punčochami. Její určeností bude vyzývat Nedolju k zápasu a přemáhat ji. Na držení ramen a úhlu, který uzavírá trup s klínem, je patrné násilí, jehož se musí a pořád bude muset na sobě dopouštět, aby nad Nedoljou zvítězila.

Byl týden před pravoslavnými Velikonocemi a Aňa měla za úkol umýt okna. Nalila si do kbelíku vodu z kamnovce a šla pomalu po schodech nahoru. Měla v úmyslu začít odshora a doufala, že večer skončí dole v kuchyni.

Chvíli hleděla z okna. Pozorovala, jak se po nebi ženou ocelově šedá, těžká mračna, z nichž sem tam prosvitne trochu jasnější šedi. Proti světlé výseči nebe na jihu čepejřivě vanula ve větru dosud holá koruna břízy. Větve byly ještě neolistěné a tak tenké, jako by ještě ani ptáka neměly unést, a přece na tenké větvi seděl kos, a jak se strom pohyboval, radostně se houpal. Veselost ptáka ji povzbudila a Aňa se dala do práce. Otevřela okno a naklonila se nad náměstí. Dole nebyli žádní lidé, byl všední den dopoledne a všichni pracovali, rohlíky a chleba měli už nakoupené a pro cukroví si půjdou až k večeru. Krásné vlasy měla Aňa spletené do silného copu, který si otočila kolem hlavy a upevnila deseti sponkami. Vlasy jí těžce spočívaly na hlavě jako koruna. Už se chtěla dát ostříhat, když ji sestra Marie uprosila, aby to nedělala. Řekla, že vlasy jsou na ní to nejhezčí. Aňa se pak dlouho s rozpuštěnými vlasy prohlížela v zrcadle a poprvé si uvědomila, že se chce líbit. Že se bude muset jednou vdát a že je to jediná cesta, jak se dostat z otcova domu. Ale že možná bude mít stejného muže jako její matka a že bude muset být celý život trpělivá a shovívavá k jeho slabostem. Ten úděl se jí nelíbil, ale jinou cestu neviděla.

Byla však ještě jiná možnost a na tu v té chvíli zapomněla. Připomněla se jí hned, když se poprvé vyklonila z okna na náměstí. Měla v ruce hadr namočený ve vodě a chtěla mýt okno zpředu, když se ozval hlas. Byl lákavý, útěšný, měkký a vracel se, jako když se ozvěnou odrazí od protějšího domu, takže připomínal zvon.

– Skoč dolů.

– Ne, řekla Aňa, to by mi maminka neodpustila.

– Skoč, říkal ten sametový hlas a hladil. Nebude to bolet. Bude to hned odbyté.

Ani nevěděla jak, a najednou padala. Pád netrval ani mžik a Aňa zůstala viset za sukni na špičce velikého kovového preclíku, který dělal reklamu nad výkladní skříní Sládkova pekařství. Když tam tak visela, vypadala, jako když plave, nebo spíš lítá. Měla rozpažené ruce a bála se pohnout, protože sukně se mohla kdykoli utrhnout a ona by spadla ještě o patro níž na dlažbu před krámem. Volala o pomoc, vlastně spíš skučela jako malý psík, což se pramálo hodilo k létavici. Čekala, až přinesou žebřík a z preclíku ji sundají. A než ji zachránili, věděla určitě, že se jí nikdy nepodaří odejít z tohoto světa dobrovolně a že se už o to ani nebude pokoušet.

Maminka ji nechtěla, ale Bůh ji chtěl a měl s ní na zemi nějaký úmysl. Nezbývalo, než se s tím smířit.

4

Rovina jako stůl. Taková rovina je pod Řípem, ale za jasného počasí je přece jen vidět na severu České středohoří. Taková rovina je u Pardubic, ale za jasného počasí jsou vidět Orlické hory, a u Hradce, ale tam se v dálce zvedají Krkonoše.

Volyně je kraj mezi Pripjaťskými bažinami, odkud prý pocházejí Slované, a Karpaty. První Slované se tu možná zachovali v legendách jako divé ženy a diví mužové. Podle ukrajinských skazek žijí divé ženy v podzemních doupatech v lesích a v horách, jsou ošklivé, mají hranatou hlavu, silné dlouhé rudé vlasy, kosmaté tělo a dlouhé prsníky, které si přehazují přes ramena. Nosívají krátké zelené suknice a živůtek a plachetku z režného plátna. Když je člověk potká, uhlídá, že mají v rukou silné sukovité hole ovinuté hadry. Chodí hupkem a při chůzi si stále prozpěvují.