Into the Forest

Text Copyright © 2021 by Rebecca Frankel

Translation © Kateřina Klabanová, 2023

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

Jacket design by Danielle Christopher

Jacket photograph: courtesy of the Lazowski family;

forest © Aleksander/Getty Images.

All photos in this work are courtesy of the Lazowski and

Langerman families.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-994-0

Věnováno
Gail
Miriam a Lubě
Ruth a Toby
Sestrám

Prolog

Svatba v Brooklynu

Newyorský genealogický archiv uchovává tisíc čtyřicet devět linkovaných stránek dokumentů se svědomitou evidencí novomanželů, kteří v Brooklynu uzavřeli sňatek v roce 1953. Kdesi mezi čísly oddacích listů a sloupky dat zaznamenaných krasopisnými černými klikyháky jsou i jména páru, který si řekl „ano“ jistého květnového odpoledne v malé obřadní a zároveň hodovní síni jedné z židovských enkláv čtvrti.

Na jejich svatbě se šťastně proťalo několik časových rovin a stala se událostí, jež určila běh více než desítky životů a od níž se odvíjí přinejmenším jeden milostný příběh. Proto je tím pozoruhodnější, že alespoň v tomto smyslu jsou ženich a nevěsta naprosto nepodstatní. Jejich role v příběhu tvoří poznámku pod čarou, a dokonce i jejich jména dávno upadla v zapomnění. Mnohem důležitější totiž je, kdo se jejich veselky účastnil a k čemu mezi danými svatebčany došlo.

K pozvaným hostům totiž patřil i Philip Lazowski. Třiadvacetiletý student ješivy ráno co ráno naskakoval v Brooklynu na metro směr Manhattan, vystupoval na Stopětaosmdesáté západní ulici a mířil na Yeshiva University, odkud se vracel na stanici Flatbush Avenue, aby stihl večerní přednášky na Brooklyn College. Ačkoliv urostlý tmavovlasý imigrant se vzhledem intelektuála pobýval v New Yorku téměř pátým rokem, měl nesmělý přízvuk a novému životu ve Spojených státech se ještě nepřizpůsobil.

S návštěvou jarní svatby, kam ho pozval spolužák z ješivy, Philip dlouho váhal a teď se toporně motal davy amerického mládí, které kolem něj proplouvalo ve šviháckých sáčkách a šustilo v krinolínách. Když síň zaplnila hudba a společnost se zvedla, aby se připojila k novomanželům na parketu, zůstal ve vypůjčeném obleku celý nesvůj sedět u stolu. Ve stejném rozpoložení se na židli vedle něj ocitla slečna s havraními vlasy a jasnýma hnědýma očima. Dali se do řeči a zjistili, že mají mnoho společného. Jmenovala se Gloria a také chodila na večerní přednášky na téže brooklynské veřejné vysoké škole. Jako on pocházela z městečka v Polsku. A i ona unikla nacistickému vraždění, když se jí podařilo utéct do Bělověžského pralesa, kde se přidala k partyzánům.

Jakmile uslyšela, že se Philip narodil ve vesnici Bilica, celá se rozzářila: „Znám paní, která kdysi zachránila kluka z Bilici.“ Je to maminka její kamarádky, kterou potkala v utečeneckém táboře v Itálii, a teď bydlí v Connecticutu. Shodou okolností u nich nedávno byla na návštěvě. „Ale neví, jestli ten kluk přežil,“ dodala Gloria.

„Jak ho zachránila?“ zajímal se.

Pověděla mu, že maminka její kamarádky riskovala pro jeho záchranu život a bezpečí vlastních dvou dcer při prvním masakru v Žetlu.

Philipovi se při těch slovech rozbušilo srdce – ten příběh totiž znal. „To jsem byl já,“ vyhrkl. „Ten kluk jsem já.“

Pár minut nato už pádil po schodech dolů, kde byl telefonní automat. Samým rozrušením stěží vytočil spojovatelku, zatímco nad ním vířilo svatební veselí.

Konečně se ohlásila. Vložil patřičný obnos, vyžádal si dálkový hovor a spojovatelka se ho zeptala, komu chce volat. „Paní Rabinowitzové,“ odpověděl. Jenomže v Hartfordu bylo na jméno Rabinowitz vedeno hned šest čísel. Co má dělat, ptala se telefonistka.

Philip zalovil v kapse – měl drobné jen na jeden hovor. Zhluboka se nadechl. „Zkuste to první,“ vypravil ze sebe.

Na lince se ozvalo vyzvánění.

Zazněl ženský hlas.

Byla to ona – Miriam Rabinowitzová, žena, která ho zachránila. Konečně ji našel.

*

Svatební obřady jsou oslavou života a pojí se s nimi příslib budoucnosti. Zároveň vytvářejí mosty mezi lidmi, rodinami a formativními léty. Snad proto mělo k oné šťastně předurčené události dojít právě na svatbě.

Ale dokonce i tehdy, v roce 1953, téměř deset let po oficiálním ukončení druhé světové války, se našli tací, kteří ve spojení dvou lidí židovského původu viděli v podstatě zázrak. Svět se právě vynořil z nejtemnější éry novodobých dějin a společně musel nahrazovat ztrátu šedesáti milionů lidských bytostí. Ze šesti milionů obětí holokaustu pocházela polovina z Polska. V roce 1950 zůstalo z tamního třímilionového židovského obyvatelstva, napočítaného v roce 1933, pouhých čtyřicet pět tisíc osob. Z těch, kdo uprchli do Bělověžské pušči, přežilo ještě menší procento lidí.

Pouhý týden po svatbě – snad že osud potřeboval dát najevo, jak mocně zasáhl do shledání Philipa Lazowského a Miriam Rabinowitzové – přišla o život ona úchvatná bruneta z brooklynské hostiny: Glorii Koslowskou srazil 23. května 1953 na přechodu Pitkin Avenue opilý řidič. Její smrt by byla tragická tak jako tak: ale že inteligentní mladou ženu překypující odhodláním žít sprovodil ze světa, kde vytrvala s vynaložením tolika sil, pouhý okamžik na kluzké ulici v Brooklynu, téměř šest a půl tisíce kilometrů daleko od míst, kde unikla nacistům, však působila ještě nesmyslněji a konec jejího bytí postrádal jakoukoliv přirozenou symetrii či spravedlnost.

Přesto Gloriina existence vedla k novému životu. Stala se pojítkem mezi dvěma rodinami a umožnila vyklíčit rodině třetí – jen proto, že znovu svedla dohromady chlapce z Bilici se ženou, která ho kdysi zachránila.

Holokaust čítá mnoho příběhů o lásce a přežití, příběhů mimořádné houževnatosti a odvahy, které značně překračují jakoukoliv představu o tom, co všechno člověk dokáže vydržet. Spousta z nich zahrnuje nečekané osudové zvraty a pár z nich dokonce zázrakem dopadlo šťastně.

Jsou to silné milostné příběhy ze strašlivých časů – a ten následující k nim rozhodně patří.

ČÁST I

Předtím

KAPITOLA 1 /
Svatba ve Vilně

Nakonec to byla krásná veselka.

Ačkoliv k ní podle názoru ženichových i nevěstiných rodičů mělo dojít už dávno a hostitelům zvyklým na jinou úroveň mohla připadat trochu ledabylá. Naštěstí se našlo mnohem víc důvodů k radostným oslavám než ke stížnostem. Vždyť se konala ve vskutku velkolepém apartmá v honosné čtvrti Vilna, ve městě oplývajícím kosmopolitním půvabem, zejména pro mladý provinční pár, který jeho radovánky objevoval v roce 1933.

Dvojice vlastně hodlala uzavřít manželský svazek už dřív. První pokus o romantický útěk milenců a sňatek bez cirátů zarazila nevěsta, když na poslední chvíli v panice změnila názor. Ačkoliv se jí zachtělo vymanit se z tradic včetně židovské svatby – a byla dokonce připravená nechat se oddat tamním gójem –, vzepřela se celá její bytost prostředí vilnské správní budovy. Ne, pomyslela si, takhle se vdát nemůžu. Před nimi v dlouhé pestré řadě zamilovaných párů stál mladík v kloboučku s krempou samolibě skloněnou do čela. „Jako gangster!“ mračila se pohoršená nevěsta později. Ženichovi pravděpodobně neuniklo zděšení ve tváři jeho nastávající, vzal rozum do hrsti a nic nenamítal. Na vdavky nedošlo.

Pár však bez nich Vilno neopustil, protože ho zachránili ženichovi zámožní příbuzní. Obřad i hostina se konaly doma u Saula a Batševy Rabinowitzových. Saul vlastnil hned dva lukrativní podniky s textilem, o pohodlí v přepychovém domě se rodině staraly dvě služky a oba synové měli dokonce i chůvu. Na svatbu všehovšudy pozvali něco přes dvacet hostů. Kromě rodiny se jí účastnili blízcí přátelé páru, kteří do Vilna stejně zavítali na každoroční pouť. Židovský obřad byl prostý – oba mladí si navzájem dali slib, a protože končil šábes, servíroval se skromný kiduš, než následovala skvostná sobotní večeře. Vybraná jídla z ryb a masa na hostinu hradil nevěstin otec a připravila je ženichova matka.

Čtyřiadvacetiletá a na svou dobu značně emancipovaná nevěsta se vyhnula alespoň jedné zásadní svatební tradici: bílým šatům. Namísto nich si vzala dlouhou černou večerní róbu: drobnou oválnou tvář jí zdobil lem hustých černých kadeří v módním mikádu. Ženich byl při více než sto osmdesáti centimetrech téměř o třicet čísel vyšší než jeho snoubenka a statný tak, že sám vyplnil veřeje. Tmavé vlasy nosil ulízané dozadu a lehce na patku, byť mu v pětadvaceti už malinko ustupovaly do dvou koutů. Nad velkorysým nosem mu hřejivě svítily hnědé oči – do dračice vedle sebe byl blázen. Psalo se 30. září 1933 a Miriam Dworetská s Morrisem Rabinowitzem se konečně vzali.

*

Když si Miriam Dworetská přece jen vybrala vhodného nápadníka z dobré židovské rodiny, muselo se jejímu otci značně ulevit – Gutel Dworetsky byl už přes dvacet let vdovec. Manželka Rochel mu zemřela v roce 1913 při porodu čtvrtého dítěte. Těžký průběh porodu si vyžádal život matky i děcka, a tak zůstal Gutel v poměrně nízkém věku sám se třemi potomky – pětiletou Miriam, tříletým Berylem a teprve roční Lubou.

Gutel si předsevzal, že se o rodinu zvládne postarat i tak, a přísahal si, že se už nikdy neožení. Na tehdejší dobu to bylo zjevně neobvyklé rozhodnutí. Po finanční stránce si nemohl stěžovat: vlastnil domy v Novogrudku a Žetlu, sousedících městečkách, která tehdy ještě spadala pod ruskou nadvládu. Najít si novou ženu by představovalo praktické řešení po osobní i rodičovské stránce. Ale Gutel nabyl dojmu, že by děti přítomnost cizí ženské děsila, a nejspíš se mu i ulevilo, že se nemusí zatěžovat novým sňatkem. Jenomže vychovávat děti dočista sám by přece jen těžko zvládal, a tak mu do Novogrudku přišla s dětmi pomáhat neteř.

Dcera Gutelovy sestry se ve svém věku ještě nedala považovat za starou pannu, ale rodina se zřejmě usnesla, že vyhlídky na vdávání už vzaly za své. Itka byla totiž prostinká, jak o ní doma ohleduplně říkali. Byť ji to omezovalo v jiných směrech, péči o malé sestřenice a bratrance zastat dovedla a do role jejich náhradní matky vklouzla bez obtíží. Co si o daném uspořádání myslí sama Itka, vlastně nikdo nevěděl, ale spokojenost dětí, které pomáhala vychovávat, mluvila za vše – přestože sourozenci vyrůstali ve stínu Rocheliny smrti, neměli nikdy dojem, že by matku postrádali.

Gutel byl věřící, ne-li přísně zbožný muž. Rodina Dworetských slavila všechny židovské svátky a dodržovala patřičné rituály a tradice. A rok co rok bral děti do synagogy na jižkor, aby modlitbou uctily památku zesnulé matky. Teprve když povyrostly, začaly si Miriam s Lubou uvědomovat, jak na nich ulpívají pohledy shromážděných. Všímaly si, že se oči postarších žen zalévají slzami, když sledovaly ovdovělého otce a jeho siroty. Jejich soucit však děvčata mátl. Chápaly, že nemají matku, ale tatínek je miloval a Itka s nimi byla dnem i nocí. Co by jim tak mohlo chybět?

Na Rochel se pamatovala jen Miriam. Ovšem s postupem času se matčiny obrysy rozplývaly, až zůstalo pouze pár hmatatelných vzpomínek na pohřeb, vybavit si dokázala už jen objetí a ruce, které ji zvedaly, aby viděla přes truchlící. Ale ani při těch záblescích nepociťovala bolestnou ztrátu. Spojení s Rochel dál sláblo. Jestli se do Miriaminy povahy promítla spíš otcova shovívavost, nebo jestli svou touhu rozhodovat si o vlastním životě zdědila po matce, se dalo jen stěží určit a netušila to ani ona sama. Každopádně si nejstarší ratolest poměrně záhy navykla stavět se konvencím a otci tím nadělala fůru starostí.

Když dospívala, neotáčeli se za ní pro stereotypní ženskou přitažlivost. Špičaté rysy a nápadně drobná postava spolu s tehdejším stylem – zastřiženými lokýnkami a beztvarými šaty – nedávaly Miriam vyniknout tak jako pozdější ženské tvary a budoucí módní trendy. Temně šedé oči a světlá pleť podtržené tmavě hnědými vlasy propůjčovaly její tváři neokázalý lesk. Před fotoaparátem pózovala s tak zaťatým výrazem, že její oduševnělá stránka téměř nedostala prostor. Ač nepatřila ke klasickým kráskám, měla Miriam díky živé povaze a okouzlujícímu smíchu neodolatelný šmrnc.

Už coby puberťačka byla oblíbená a náramně společenská. Máňa, jak jí říkali skoro všichni, kdo ji znali, se činorodě zapojila do místních sionistických organizací, kde si našla dobré přátele a mohla si prosazovat vlastní názory. Snadno se dala rozesmát. Mezi kamarády platila za nejlepší obecenstvo, pokud šlo o vtipy – jakékoliv vtipy. „Ukaž Máně dva prsty, a už se chechtá,“ škádlili ji. Byla veselá, ale ne rozverná, a navíc jí šlo snadno do hlavy i učení, takže se po střední škole nechala zaměstnat u novogrudeckého drogisty. Bystrá pozorovatelka od pana Lazarofského brzy odkoukala i to, jak se zachází s recepisy.

Jednou zaslechla, jak mu místní inspektor říká, že v Žetlu zavírají mastičkářství a že nejspíš bude na prodej. V hlavě se jí hned zrodil nápad, co si počít s budoucností.

Takové krámky nesloužily přímo jako lékárny, ale zákazníci si do nich chodili kupovat všelicos od mýdla přes vitamíny až po masti, zkrátka cokoliv, na co nebylo potřeba předpis. Přísně vzato nesměla taková mastičkářství prodávat léky – s recepisy měli dovoleno zacházet jenom vystudovaní lékárníci –, ale nad zákazem se běžně přivíralo oko. Spousta mastičkářů měla tajnou komůrku, a pokud léky rozumně nevystavovali, inspektoři to s důtkami nepřeháněli. Přesto se v Žetlu snesl jenom určitý počet takových obchůdků najednou a otevření a provozování živnosti museli schválit radní. Miriam neváhala ani chvilku, vyrazila do Žetlu se svou žádostí a brzy měla všechny papíry vyřízené a stala se majitelkou mastičkářství.

*

Gutel se dceřiným záměrům buďto podvolil, nebo se ho ani neptala. V tu dobu se už bez nejmenších pochyb považovala za svou paní.

Během roku 1927 si dvacetiletá Miriam sbalila svých pět švestek, opustila rodný dům v Novogrudku a za pár zlotých půjčených od otce a s vrozenou vervou se v Žetlu postavila na vlastní nohy.

Její odhodlání bylo vystaveno zkoušce ještě dřív, než krámek otevřela. Obchodování s drogistickým zbožím totiž měli v rodině, a když se o jejích plánech dozvěděl strýček v Lidě a nabídl Miriam do začátků inventář ze svého skladu, bez váhání přijala. Jenomže záhy se ukázalo, že jí prodal prošlé léky, čímž neteř připravil o značnou část vstupního kapitálu a zaplavil ji fůrou bezcenného zboží.

Podnikatelskou kariéru zkraje brzdila i značná konkurence. Na tak nízký počet obyvatel mezi sebou soupeřilo až příliš obchůdků se stejným sortimentem a každý se snažil urvat si lví podíl zákazníků z města, okolních statků i nedalekých městeček. K jejím rivalům patřil i další příbuzný, Miriamin starší bratranec, který se jí obratem a zcela bezostyšně snažil odloudit případné zájemce. Neomaleně slídil před jejím prahem a neodbytně se snažil vymámit od jejích zákazníků, co si od ní koupili. A pokud vyzvěděl, že si odnesli léky, spiklenecky se k nim naklonil a vyptával se: „Kolikpak to koštovalo? U mě byste pořídili lacinějc!“

Miriam se nedala zviklat. Žetelští se naučili spoléhat na „mladou Dworetskou“, protože si u nich sebevědomým nakládáním s léky i zbožím záhy vybudovala důvěru. Byla tak úspěšná, že její místní konkurentka Hinke Merškehová musela brzy nadobro zavřít krám. Když za ní starší žena přišla s nabídkou, že jí odprodá zbytek svých zásob, byla Miriam už natolik ostřílená, že si mohla dovolit cynicky odmítnout.

*

Gutel byl sice hrdý na to, jak rychle se jeho dcera zavedla jako úspěšná majitelka obchodu, těžko se mu ale přehlíželo, že zůstává nezadaná a žije sama. Zapátral proto v Novogrudku a vyrazil do Žetlu za vzpurnou ratolestí s návrhem, aby se poohlédla po tom jediném, co jí k pověsti úctyhodné ženy scházelo: po manželovi.

„Podívej, Máňo,“ nadnesl a přešel rovnou k věci. „Slyšel jsem o prvotřídním šadchenovi.“ Poptal se a dotyčný dohazovač se těší nejlepší pověsti.

Miriam se bezstarostně zasmála. „Tatínku, já se přes šadchena vdávat nebudu!“ A to bylo asi i naposledy, kdy se Gutel s dcerou mohl poděli o svůj názor, jak by si měla zařídit život. Miriam sice poháněla větší ctižádost než většinu jejích současnic, ale nezapomínala ani na zdravý odpočinek a společenský život. V okruhu známých, kteří sestávali především z příslušníků Hašomer Hacair, socialistického sionistického hnutí mládeže, byla obecně velmi oblíbená. Pravidelně hostila jejich neformální schůzky a v zadní místnosti krámku, kde bydlela, se konaly i následné večírky. Bylo to ideální místo – mimo dohled a mínění rodičů, kde mohli mladí dát průchod vlastní nezávislosti ve všech jejích podobách.

O nápadníky neměla Miriam nikdy nouzi. Ze všech horlivých mladých pánů na ženění, kteří o ni stáli, by jednoho obzvláště mrzelo, kdyby svoje snahy zpackal. Lejbel Neski byl o pár let starší než ostatní členové sionistické organizace, na jejíž činnosti se aktivně podílel, a možná právě věk mu dodal odvahu, aby během shromáždění Miriam sebevědomě obletoval a netajil se svými úmysly. Miriam se s ním sice klidně bavila, ale jeho návrhy bohužel pro něj nikdy nebrala vážně.

Lejbel si nejspíš nepřestal vyčítat, že se jednou večer rozhodl vzít na setkání u Miriam kamaráda. Dovedený mladík s ním pracoval na žetelské pile a vyzařoval z něj nevýslovný šarm hned ze tří důvodů: byl vysoký, snědý, a navíc pohledný. Jmenoval se Morris Rabinowitz.

Kromě pozoruhodné výšky měl Morris už coby čerstvý dvacátník i rozložitá ramena a ruce jako lopaty. Fešák v obleku na míru, kravatě a klobouku se v davu nedal přehlédnout – nejen proto, že všechny o hlavu převyšoval. Ať už měl bekovku nebo tralalák, nikdy je nenosil tak naražené jako ostatní. Snad že žádná pokrývka hlavy nedokázala obepnout tak mužné čelo, seděly trochu povzneseně, všechny ovšem dokázal smeknout neomylně štramácky.

Morris ale nepřitahoval pozornost jen svým vzrůstem, nedělalo mu potíže ani zaujmout obecenstvo. Hýřil par excellence si rád zahrál karty, vyhledával společnost a nadšeně se věnoval sportu. Časem si oblíbil i kulturnější způsob zábavy jako třeba italskou operu, čímž prozrazoval, že pod maloměstským šviháctvím se skrývají mnohem citlivější sklony. Ačkoliv nedokončil střední školu, měl pod čepicí a sebevědomím i osobním kouzlem si dovedl získat důvěru a přátelství lidí všeho druhu. A nechyběla mu ani ctižádost, která při vhodné příležitosti vyletí jako zátka šampaňského.

Jakmile Lejbel bezděky svedl Morrise a Miriam dohromady, mohli ostatní nápadníci na svoje naděje zapomenout. Našla toho správného a pocítila to až v morku kostí ještě dřív, než ji vůbec stačil pozdravit. Miriam později popisovala jejich seznámení slovy, že to prostě byla „láska na první pohled“.

*

Morris nepatřil k Hašomer Hacair a neměl zájem stát se oficiálním členem uskupení. Ale když ho Miriam pozvala na další setkání, podvolil se. A pak na další a další. Tak začaly jejich neuspěchané dvouleté námluvy.

Morris sice hned zkraje vztahu narukoval k polské armádě, ale to období nijak neumenšilo jejich náklonnost, a když se vrátil, vzájemné city znovu vzplály. Brzy navštěvoval Miriam v krámku večer co večer. Dvojice tak spokojeně pokračovala celé měsíce. Manželství neodkládali stranou, ale na neurčito, do budoucnosti.

Jenomže takový přístup záhy vyčerpal trpělivost mnohem tradičněji smýšlejících rodin.

„Na co čekáte?“ ptali se zas a znovu Morrisovi zámožní rodiče, Berl a Bejla Rabinowitzovi. Ale ti dva se nenechali do ničeho tlačit.

V roce 1933 zachvátil Žetl požár a z poloviny města zůstaly ohořelé trosky. Podobně jako spoustu dalších městeček a vesnic poblíž lesa tvořil i Žetl jeden velký dřevěný labyrint. A stejně jako v mnoha dalších obcích novogrudecké oblasti trápily i zdejší obyvatelstvo časté požáry nejrůznějšího rozsahu, které si prohlodávaly cestu úzkými uličkami a přeskakovaly z jednoho dřevěného domku na druhý rychleji, než skrovně vybavení hasiči stačili zasahovat. Zmíněný požár bohužel zničil i dům Berla a Bejly.

Rabinowitzovi se rychle pustili do obnovy domova. Snaha dát ho kousek po kousku dohromady ve starším páru zažehla mnohem hlubší pohnutky – snad že je život nechal tak bytostně pocítit, jak křehký je. Berl i Bejla se jali strkat syna do manželství s novou naléhavostí. Čas na přijatelné průtahy vypršel. „Co vám v tom brání?“ dotírali. „Takhle to přece dál nejde!“

Morris s Miriam nakonec obnovenému nátlaku podlehli a napochodovali ve Vilně před oltář. Tak jako bylo jejich (předpokládané) prodloužené zasnoubení v rozporu s konvencemi, podobal se i jejich vztah spíš rovnému poměru dvou skutečných osobností – spojení dvou silných, schopných lidí, kteří uzavírají sňatek čistě z lásky.

Takové základy by novomanželům předznamenaly šťastný rodinný život v jakékoliv době, ale ve zkouškách, které před nimi ležely, se ukázaly jako hotový zázrak. V době, kdy si pár utvářel společný život, se totiž nad ne tak dalekou zemí stahovala čím dál temnější mračna.

Nově jmenovaný německý kancléř Adolf Hitler v čele nacistické strany se chystal zahájit násilné tažení proti Židům v Německu a rozehrát svůj scénář na ovládnutí Evropy – na dobytí území, které považoval za německý životní prostor. Raný Vůdcův slogan, jímž nacisté razili myšlenku, že jenom čistokrevní árijci mají nárok na idylický venkovský život – blut und boden –, se stal oblíbeným politickým heslem a ospravedlňovalo se jím volání krve po půdě, kterou vůdce prohlásil za lebensraum svého národa.

Už 1. dubna 1933 spustil Hitler bojkot všeho židovského. Během jediného dne označili příslušníci SS výlohy židovských podniků v Německu Davidovou hvězdou a nápisem Jude, čímž hodlali zastrašit kohokoliv, kdo by se odvážil vstoupit do provozovny vlastněné Židy. Vyvolaný děs a demoralizační účinek toho dne tvrdě pocítili všichni, nejenom lidé židovského původu v Německu. Nacistické straně přibývalo nohsledů a její rostoucí vliv zrozený z nespokojenosti, která v německém obyvatelstvu bublala od světové války, se v pramíncích rozléval do Polska. Protižidovská propaganda postavená na strachu se mezi Poláky postupně uchytila a zasahovala i do jejich politiky.

Strasti, které měla nakonec přivést až na práh Rabinowitzových – na práh všech židovských domácností v Polsku –, byly ještě roky vzdálené. Prozatím přál čas i Židům, mládí, lásce a životu v městečku Žetl.

KAPITOLA 2 /
Městečko se jménem ptáka

Žetl bylo prastaré místo opředené bájemi a jeho dlouhá, převratná historie, sahající až do dvanáctého století, se dala vystopovat pod mnoha různými názvy – tehdy se jmenovalo Ďatel, podle ruského výrazu pro datla. Ještě se nepovažovalo za městečko, na to ho v roce 1498 povýšil litevský velkovévoda a nazval ho Zjetela. Když sem pak zhruba po osmdesáti letech přišli první Židé, čítalo celkem pět ulic, sto osmnáct domů a jedno tržiště. Následně si ho jako míček přehrávalo Velkovévodství litevské, krátce spadlo pod švédskou nadvládu, dokud se koncem osmnáctého století nestalo součástí carského Ruska. Za světové války vládlo Žetlu Německo až do března 1918, kdy se na rok ocitlo pod správou Běloruské lidové republiky. V roce 1919 obsadila městečko polská armáda, ale teprve v roce 1921 s Rižskou mírovou smlouvou oficiálně připadlo pod druhou Polskou republiku a získalo své polské jméno: Zdzięcioł. Tehdy už se městem táhly telegrafní dráty, byla tu elektrárna, pošta, nemocnice se záchrannou službou, stály tu dva kostely a čtyři synagogy, a dokonce tu měli i veterinární stanici. Ale pro židovské obyvatele, jejichž předkům se tu dařilo téměř tři sta padesát let, zůstane městečko už navždy známé v jidiš jako Žetl.

Městečkem zastrčeným u kraje Bělověžského pralesa protékaly dvě řeky a bylo daleko ode všeho velkého, ale dostatečně blízko k místům, která ho udržovala ve styku s vnějším světem. Zhruba čtyřicet kilometrů ho dělilo od Lidy, Slonimu či Baranoviče a o něco méně od oblastního města Novogrudku. K cestovaní ze Žetlu a zpátky sloužila městská autokarová doprava tvořená menšími vozy, které pravidelně zajížděly do okolních vesnic a na nejbližší železniční stanici vzdálenou jedenáct kilometrů – kam lidé stejně tak často docházeli pěšky.

Rušné centrum Žetlu tvořilo rozlehlé dlážděné tržiště obklopené zástavbou: pár robustních cihlových budov doplňovaly většinou dřevěné domky s vysokými štíty a strmými střechami, neuspořádaně namačkané na zvednuté chodníky. Byly tu banky a školy, restaurace a obuvnictví. Ulice plnily povozy s jednospřežím a vozíky, chodci a lidé na bicyklech.

Žetelský život se odvíjel v příjemném, spolehlivém rytmu. Dvakrát týdně se tržiště ještě před rozedněním zaplnilo prodejci a ze stavení u lesa se na trh vydávali sedláci a rolníci, aby tu nakoupili, prodali a směnili čerstvé výpěstky, maso a výrobky. V pátek před západem slunce městečko ztichlo, protože se zavřely obchůdky a restaurace židovských majitelů dodržujících šábes. V neděli ráno se ulice rozezněly zvony, které vyzváněly na dlouhém konci náměstí, kde se nad městem jako hora tyčil bílý kostel. Vedle obrovité stavby dokončené v roce 1646 se zbylé obrysy Žetlu zdály nepatrné a její mohutnost připomínala doby, kdy oblasti vévodilo křesťanství. Největší synagoga sice velikostí obsáhla celý blok domů a klenutá okna ani dvojité komíny se nedaly přehlédnout, ale závratné výšce kostela se nemohla vyrovnat ani zdaleka.

Čas od času zavítal do Žetlu velký svět. Městečko bylo vyhlášené jako místo, kde o nadání a zručnost není nouze, a pověst zdejších řemeslníků – ševců, tesařů, krejčích a kameníků – přesahovala jeho hranice. Jednou ročně za ševcem Lazerovičem přijížděli kněží a kardinál z Vilna, aby si u něj objednali mistrně vypracované boty. A místní divadlo dokonce poctil hostováním světoznámý vilnský soubor, který po proniknutí na mezinárodní jeviště v roce 1920 s premiérou hry S. Anského Dybbuk vozil svá oceňovaná představení v jidiš do New Yorku, Londýna a Paříže.

Ani místní čilé dění nepostrádalo vzrušující události. Konaly se tu bazary a bály, uváděly koncerty a promítaly filmy. Žetl reprezentoval i úspěšný fotbalový tým. Jeho srdce pulzovalo mládím, činorodou, vytříbenou a rozmanitou skupinou se zájmem o politiku a se sny o životě v Palestině. Většinu večerů se městečkem poflakovaly hloučky židovské mládeže a ulicemi hlaholily jejich písničky v jidiš i hebrejštině.

„Bylo to nadmíru spokojené židovské městečko,“ vzpomínal na své dětství v Žetlu tamní rodák.

Kdyby se omezilo na židovské čtvrti – na synagogy a školy, košer řeznictví a krámky –, příliš by se od těch sousedních nelišilo. Jiný žetelský pamětník popsal svoje rodiště takto: „Všechny štetly v okolí se podobaly jako vejce vejci. Uprostřed tržiště. Větrný mlýn s vodním pohonem nebo bez. V každém se našel dohazovač, šašek, blázen a šábesový gój. Týden co týden, rok za rokem probíhal v Žetlu jako podle šablony.“

Možná to tak i opravdu bylo. Ale třebaže se v mnohém shodovalo se stovkami polských štetlů, uchovávalo si městečko i svou jedinečnost, neztrácelo svůj vlastní charakter a přednosti, které z něj činily tak neobvyklé místo. A všechny tyto odlišnosti měly v následujících letech poskytnout Žetelským nepředvídatelné výhody.

Jeho kouzelná výjimečnost a vítané zvláštnosti se pojily zejména s příznačnou dynamikou danou prolínáním židovského a nežidovského obyvatelstva. Po světové válce sice nastal odliv populace, ale s nástupem nového desetiletí po roce 1930 tu žilo na pět tisíc lidí, především Židů, Poláků, Bělorusů, a dokonce i několik zástupců oblastní komunity tatarských muslimů. Jelikož Židé tvořili téměř osmdesát procent obyvatelstva, mluvilo se tu převážně jidiš, ale běžně tu zněla i polština, běloruština nebo hebrejština, většina lidí ve městě mluvila všemi čtyřmi jazyky a ti, kdo už za války byli dospělí, se orientovali i v němčině.

Ve větších městech a velkoměstech, kde židovské komunity tvořily pouhý zlomek tamního obyvatelstva, měly rovněž sklony k větší homogenitě a následkem toho se více izolovaly. Byly buďto ortodoxní, nebo sekulární, stranily sionismu, či nikoliv. Ale žetelský život překypoval rozmanitostí. Jeho meze byly tak pružné, že obsáhly nejrůznější názorové proudy – náboženské i politické. Žili tu ortodoxní Židé vedle sekulárních i těch, kteří ctili jen hlavní svátky, „levicově i pravicově orientovaní, sionisté, komunisté, bundisté i židovští socialisté,“ vypočítával jeden z bývalých obyvatel všechny společenské vrstvy. V Žetlu se našlo místo pro každého.

Pravda, i tady existovala jistá dělicí čára mezi góji a Židy, ale projevů antisemitismu či nevraživosti vůči „jiným“ se tu našlo mnohem méně a nebyly tak otevřené. A přátelství se uzavírala bez ohledu na sociální či kulturní příslušnost, k čemuž ve větších městech nedocházelo.

Jak láskyplně vzpomínala další rodačka: „Kromobyčejné městečko kromobyčejných lidí. Dobrých a milých lidí. Drželi jsme při sobě,“ dodala, „a to bylo to nejdůležitější.“

A právě tato okolnost se měla brzy ukázat jako stěžejní.

*

Po návratu z Vilna se novomanželé odstěhovali z Miriamina bytečku za krámkem do většího domu na žetelském náměstí, přímo naproti velkému kostelu a na rohu ulice, kde bydleli Morrisovi rodiče. K pohodlnému domu přiléhal příjemný dvůr obehnaný dřevěným plotem s dvoukřídlou dřevěnou bránou.

V okně v přízemí směrem do ulice stála opřená reklama na vitamíny s vyobrazením slavných kanadských paterčat, jejichž růžolící tvářičky lemovaly havraní kadeře. Děvčata zpoza skla mávala na kolemjdoucí. Roztomilé sestry Dionneovy byly mezinárodní senzací, jejich podobu využívalo ke zviditelnění mnoho výrobků od pasty na zuby až po kukuřičný sirup a přímo vyzývaly k nákupu zboží uvnitř. Z náměstí se vstupovalo do prostory, kam Miriam přemístila svoje mastičkářství se sortimentem uloženým v zásuvkách vysokých kredencí, v prosklených skříňkách a na dlouhých pultech z leštěného světlého dřeva. Po krátkém schodišti se vyšlo do patra, kde si rodina zařídila domov sestávající ze skromné kuchyně s velkou pecí, jídelny, obývacího pokoje s vysokým bílým krbem a ložnic. V domě nebylo rozvedeno potrubí, a tak sem pravidelně docházel nosič s vědry čerstvé vody na vaření, mytí a koupání ve vaně. V zadní části dvora za kůlnou, kde Morris skladoval dřevo a své kolo, stála latrína.

Během druhého léta manželství se mladá rodina rozrostla o první ratolest, která se narodila 16. července 1935 v novogrudecké nemocnici. Židovská tradice velí pojmenovat novorozené dítě po zesnulém členovi rodiny, a tak se rozhodli dát holčičce jméno Rochel, aby uctili památku Miriaminy matky.

Když Miriam po více než roce znovu otěhotněla, modlil se manžel za chlapce. Ale 9. června 1937 přivedla na svět druhou dceru, Tanju. Morris pocházel z dlouhé linie mužských potomků a zdrtilo ho, že nedokáže zplodit syna. Žetelská kultura byla prorostlá mizogynským buranstvím a jeho hanba se veřejně propírala. Když se přátelé a příbuzní soucitně vyjadřovali k jeho smůle – „Tak ty máš další dceru, Meške? Škoda, že to není kluk, viď?“ – zadíralo se do něj jejich politování jako sůl do rány. „Za to bych zasloužil na pranýř, že jsem tak rychle po první zplodil další dceru!“ hořekoval ještě léta.

Ačkoliv zklamání z pohlaví ratolesti kořenilo velmi hluboko, na vztahu k oběma dcerám se nijak neprojevilo. Než se začaly batolit, byl z nich otec celý pryč a nadšeně se podílel na jejich výchově. V teplejších měsících brával Rochel s Tanjou na místní fotbalové zápasy a vysazoval si jednu po druhé na ramena, aby viděly přes davy. V zimě je nabalil do huňatých kabátků a vyrážel s nimi bruslit na zamrzlou řeku nebo je posadil na sáňky, aby je mohl tahat po ledu.

Pro Miriam se mateřství stalo vítanou radostí, která jí nebránila dál vést krám. Po narození Rochel si najala mladou muslimku jménem Máňa, aby jí pomáhala s vedením domácnosti a dělala dceři chůvu. I kulinářské umění malé tmavovlásky předčilo schopnosti paní domu, a přestože jí Miriam mileráda přenechala i starost o kuchyň, mohla být doma jen jedna Máňa, a proto Rabinowitzovi láskyplně oslovovali pomocnici Marysa. Když přibyla Tanja, potřebovali posilu. Do nevlastního domova se tak znovu přišla starat o děti sestřenice Itka. A stejně oddaně, jako se věnovala Miriam, se věnovala i jejím dcerám.

Rošele a Tajbele, jak jim doma říkali, rostly do děvčátek k zulíbání, tváře naducané jako jablíčka, pusu věčně od ucha k uchu a tmavohnědé oči jim jen zářily. Miriam je často oblékala stejně. Když byly Rochel čtyři a Tanje dva roky, pózovaly vzadu na dvoře před fotoaparátem. Sestřičky měly červené botky na přezku a vlněný kabátek, obě s parádním širokým vykrojeným límcem a obrovskými kulatými knoflíky. Držely se za ruce a zeširoka se šťastně usmívaly.

Kromě šatů se ale podobaly máločím: Rocheliny tmavé oblé rysy po otci jednoznačně svědčily o tom, že je Rabinowitzová. Tanja měla pleť světlejší, a přestože se starší sestře podobala, měla obličej hranatější po matce. Zatímco Rochel se s rozmyslem řídila pravidly a ráda se poslušně zavděčila, s Tanjou šili všichni čerti. Už ve třech letech si lumpárnami vysloužila přezdívku „zlobidlo“. Korunu všemu nasadila, když se vkradla do kuchyně a strhla na sebe z plotny hrnec s polévkou, kterou nikdo nehlídal. Vroucí obsah jí ze strany popálil obličej, a přestože nezanechal viditelné stopy, zaplatila za všetečnost trvale poškozeným sluchem v levém uchu. Sestry sdílely pokojíček, svěřovaly si tajemství a jedna na druhou nedala dopustit. Rochel často pomáhala krýt Tanjiny lapálie, protože nesnesla, když sestřičku trestali.

Jako většina šťastných dětí vyrůstaly i ony v prostředí, které jim umožnovalo považovat se za středobod vlastního života – celá rodina obě zbožňovala. Když Rochel povyrostla a směla si hrát venku bez dozoru, bavívala se tím, že běhala po ulici ode dveří až k prarodičům a zpátky, dokud jí stačil dech. Prostorný a vřelý domov Berla a Bejly Rabinowitzových byl lákavým cílem.

Dům zničený požárem obnovili v mnohem velkolepější podobě a patřil k nejmajestátnějším ve městě: přední vchod lemovaly dva čnějící bílé sloupy, které zvýrazňovaly fasádu z bíle natřených cihel. Část prostorného domova přeměnili v neformální hostinec, v němž pronajímali pokoje a vařili. Oběd a večeři pro hosty připravovala Bejla, neboť si zakládala na pověsti vynikající kuchařky. Při umístění v samém centru městečka zastával dům i roli místního salonu: v jejich obývacím pokoji panoval čilý ruch, scházeli se tam ubytovaní i další hosté a v neustálém bzukotu dospělých hlasů se probírala politika i zdejší klepy. Na pozadí hovoru věčně syčel a prskal olej v pánvích a od trouby se linuly závany sladké vůně plněných palačinek, pečených bramborových koulí a cimesů a vzduch těžkl smyslným aroma vycházejícím z vyhlášené kuchyně bábele Bejly.

Matka pěti dětí – dvou dcer a tří synů (z nichž dvě ratolesti byly dvojčata) – Bejla Rabinowitzová byla statná žena bohatých křivek. Od hlavy po paty jí bylo plno – tvář měla širokou jako plátno se sytými tahy obočí a pronikavýma hnědýma očima. Lesklé černé vlasy se jí za ušima nezkrotně stáčely.

Rozložitý Berl Rabinowitz pro ni byl odpovídající partií, neboť jeho osobnost se už na první pohled vyrovnala velikosti jeho renomé. Třebaže pocházel z rodu rabínů, jejichž linie sahala až do italské Padovy patnáctého století, rozhodl se Berl přerušit tuto tradici a dal se na obchodování se stavebním dřevem. A stejně jako zápal pro náboženské povolání ho minuly i výrazně semitské rysy. Berl měl totiž vizáž slovanského pasáka krav. Pistolnický knír si nechal narůst do tak velkorysé délky, že když mu Rochel seděla na klíně, mohla si jeho špičky omotat kolem prstů. Šarm, ocelově zbarvené oči a nepokrytě oholená hlava působily drsně a vážně zároveň, a dokonce i v obleku budil dojem ošlehaného chlapiska.

Příbuzenstvo Rabinowitzových bylo velmi početné a Rochel s Tanjou zavalovala láskyplná pozornost tetiček, strýčků, bratranců a sestřenic žijících nedaleko. Nejblíž to měla teta Cherna, Morrisova sestra, která Bejle pomáhala s provozem pohostinství. Po matce zdědila obdařenou postavu a po otci světlou pleť. Nosík a zářivá očka doplňovaly rty nalité v téměř dokonalém srdíčku. Snad ne náhodou se v jidiš zavedl výraz zaftig právě v době, kdy šťavnatá Cherna dosáhla dospělosti.

Ale ze všech příbuzných v užším kruhu rodinném zbožňovala děvčata nejvíc tetu Lubu. Miriamina mladší sestra je z Novogrudku, kde vyučovala francouzštinu, pravidelně jezdila navštěvovat, aby se s neteřemi vídala co nejčastěji. Vysoká Luba postavou připomínala vrbu a povahu měla stejně čirou jako oči v barvě poklidné hladiny moře. Oběma holčičkám věnovala bezbřehé city, brala je do náručí a vysazovala si je na klín. Jazykové zaměření z ní přirozeně činilo trpělivou posluchačku. Když Rochel jednou přišla domů ze školky a svěřila se, že kamarádce závidí bílou halenku barevně vyšívanou kytičkami, zhotovila jí právě Luba přesně takovou.

Od bezpečí domova až po nejzazší okraje své komunity si Morris s Miriam vytvořili vlastní bohatý život. Byli šťastní a jejich dcery rovněž. Nezpronevěřili se nezávislosti a v manželství si vzájemně poskytovali dostatek prostoru k rozvíjení profesní dráhy.

Morris se vydal v otcových šlépějích a udělal si jméno v obchodování se stavebním dřevem, už když pracoval pro Lejba Kaplinského. Naučil se orientovat po lese, aby dokázal probírat prastaré stromy a určovat, které budou nejvhodnější na podlahu, stěny či střechu, aby přinesly pile co největší zisk, a důvěrně se obeznámil rovněž s podrostem velikánů. Práce ho zaváděla i na okraj města a dál na venkov mezi polské křesťany, kde směňoval nejen dřevo, ale také blízké vztahy. Osobně poznal spoustu místních sedláků a nejeden v dřevaři viděl přítele, jemuž lze důvěřovat.

I Miriamin obchod dál vzkvétal. Byla vdaná už přes šest let, ale vývěsní štít nad vchodem do mastičkářství stále nesl rusky vyvedené jméno za svobodna: Dworetská, přestože byl drobným ohniskem sváru mezi manželi. Morrisovi nešel pod nos, ale tak ji znali její zákazníci. A Miriam byla vskrytu duše hrdá, že její samostatné já přetrvává – a dokonce zastiňuje – to vdané.

Jednou měla být známá i pod manželovým jménem. Ale na to bude zapotřebí mnohem mocnější síly, než je zvyklost upozadit po sňatku sebejistotu svobodné.

„Až do začátku války jsem byla Dworetská,“ říkávala Miriam. „Pak se ze mě stala Rabinovičová.“

*

Po světové válce si Židé v Polsku žili poměrně pokojně a během téměř desetileté vlády maršála Józefa Piłsudského se do značné míry začlenili do společnosti. Bývalý revolucionář Piłsudski byl běsem polské politiky celé dekády. Po úspěšném puči v roce 1926 odmítl prezidentský úřad a místo toho se ujal role ministra pro vojenské záležitosti, z níž vládl coby oblíbený diktátor. Jeho smrt, kterou v květnu 1935 zapříčinila rakovina jater, nezpochybnitelně oslabila obranyschopnost Polska vůči hitlerovské agresi, a židovské obyvatelstvo, které tehdy v Polsku převyšovalo tři miliony, ztratilo ochrannou ruku.

Když v druhé polovině třicátých let dosáhla Hitlerova moc vrcholu, prorostl jeho vliv i do přístupného východního souseda Německa. Mnozí představitelé polských nejvyšších vládních kruhů otevřeně podporovali Hitlerovy nenávistné protižidovské výpady a věřili, že přichází s tou pravou ideou, jak se vypořádat s nevítanými cizáky, za něž židovské spoluobčany považovali čím dál více. Prosazovali zákony usnadňující jejich hospodářský bojkot a nucenou emigraci.

V té době vycházelo rozporuplné poselství ohledně antisemitismu a chování vůči židovské komunitě rovněž z polské katolické církve. V roce 1936 se v hojně šířeném pastoračním dopise nazvaném „O zásadách katolické morálky“ vyjádřil k „židovskému problému“ i kardinál August Hlond. Upozorňoval v něm na „fakt, že Židé vedou válku proti katolické církvi, že se mezi nimi rozbujelo volnomyšlenkářství a představují předvoj ateismu, bolševického hnutí a revolučních aktivit“. Ačkoliv zdůraznil, že „je zakázáno napadat, bít, znetvořovat či očerňovat Židy“, nabádal katolické obyvatelstvo, aby se „vyhýbalo“ židovským obchodům. „Dokud je Žid Židem,“ psal Hlond, „existuje a bude existovat i židovský problém.“ Mezi polským duchovenstvem, které stranilo Hitlerovi, sahala podpora myšlenkám nacismu od tichého zastávání až po nepokrytý obdiv. Jeden oblíbený varšavský kněz zašel dokonce tak daleko, že Hitlera označil za „bič Boží“.