Tato kniha obsahuje názory a myšlenky jejích autorů a přispěvatelů. Ani autor, ani vydavatel v ní neposkytují žádné rady či služby týkající se práva, daní, investování, pojištění, financí nebo účetnictví. Pokud čtenář takovéto rady či služby hledá, měl by se obrátit na příslušného kompetentního odborníka. Příslušné zákony se stát od státu liší. Strategie popsané v této knize nemusí být vhodné pro každého jedince a není nijak zaručeno, že čtenářům zajistí konkrétní výsledky.

Neposkytujeme žádné záruky ani ohledně přesnosti či úplnosti informací obsažených v této publikaci a autor i vydavatel se výslovně zříkají jakékoli odpovědnosti za případné škody či rizika, osobní i jiné, které by mohly vzniknout v důsledku přímého či nepřímého využití informací uvedených v této knize.

Některé z rozhovorů obsažených v této knize se původně objevily v pořadu Bloomberg Wealth. V této knize jsou zveřejněny s laskavým svolením společnosti Bloomberg L. P.

Originally published in 2022 by Simon & Schuster.

HOW TO INVEST Copyright © 2022 by David M. Rubenstein

Translation © Daniela Reischlová, 2023

Cover design © Tomáš Cikán, 2023

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7696-005-3

Věnováno Warrenu Buffettovi, největšímu mistrovi v oboru investování,

a Billu Conwayovi a Danovi D’Aniellovi, kteří mě celých třicet pět letosobně a trpělivě učili umění investování a partnerství.

ÚVOD

Značná část života se točí kolem toho, jak předpovídat budoucnost a jak následně podniknout kroky, které budou tyto předpovědi ohledně budoucnosti reflektovat. Stejně jako všichni ostatní jsem i já budoucnost někdy odhadl dobře a jindy špatně a na základě těchto odhadů podnikl kroky, které byly někdy chytré a jindy tolik ne.

Při prezidentských volbách v roce 1976 jsem si myslel, že Jimmy Carter porazí Geralda Forda, a zároveň jsem ho považoval za lepšího kandidáta, a proto jsem se angažoval v Carterově předvolební kampani. Dobrá předpověď.

Při prezidentských volbách v roce 1980 jsem byl toho názoru, že Ronald Reagan je příliš starý (69 let), příliš konzervativní a příliš politicky nezkušený, než aby Cartera porazil, a nucený návrat do soukromého sektoru po 20. lednu 1981 jsem neplánoval. Špatná předpověď. (Teď jsem starší, než byl tehdy Reagan, a zpětně mi připadá jako teenager.)

Usoudil jsem, že mé baseballové dovednosti, i když v mládežnické lize Little League byly hvězdné, pravděpodobně nepovedou k profesionální sportovní kariéře, a tak jsem se rozhodl zaměřit spíš na zlepšování svých akademických dovedností než těch sportovních. Dobrá předpověď.

Myslel jsem si, že v utkání Super Bowlu III v roce 1969 tým amerického fotbalu Baltimore Colts z mého rodného města zkrátka nemůže prohrát s Joem Namathem a namyšleným týmem New York Jets, a tak jsem si na svůj domovský tým vsadil (na mě) poměrně vysokou částku. Špatná předpověď. (Byla to má poslední sportovní sazka v životě.)

Domníval jsem se, že svět soukromého kapitálu bude čím dál atraktivnější a že je možné – s pomocí talentovaných profesionálů přes investice, které jsem dokázal zlanařit – z washingtonské základny vybudovat globální společnost zabývající se soukromým kapitálem. Dobrá předpověď (možná ta nejlepší, co jsem kdy udělal).

Když mi můj budoucí zeť nabídl možnost investovat do společnosti, kterou během studií na univerzitě založil Mark Zuckerberg, usoudil jsem, že nikdy nepřeroste univerzitní prostředí, a že pro mě tudíž nepředstavuje atraktivní investici. Špatná předpověď.

Předpokládal jsem, že startupová firma Jeffa Bezose prodávající knihy přes internet nikdy nemůže překonat tradiční knihkupeckou síť Barnes & Noble, a také jsem mu to na naší úvodní schůzce v jeho první seattleské kanceláři zaplněné věcmi řekl, a později jsem se rozhodl naše akcie Amazonu co nejdřív prodat. Špatná předpověď.

To, zda někdo životní události předpověděl dobře, či špatně, může být různými lidmi posuzováno různě. Žádný univerzálně uznávaný standard pro posuzování toho, nakolik úspěšně lidé odhadli budoucnost a zařídili se podle toho, popravdě neexistuje.

Nicméně alespoň v tomto ohledu je svět investic zcela jiný. V něm je totiž dovednost předpovídat budoucnost a připravit se na ni relativně měřitelná. Ve světě investic jde o dosažení zisku (menšího či většího, v závislosti na typu dané investice), který představuje esenci investování.

Když investor pracuje na dosažení zisku, v zásadě odhaduje budoucnost – nakolik je do budoucna žádoucí vlastnit konkrétní aktiva (akcie, dluhopisy, nemovitosti, měny atd.), a to na základě jejich pravděpodobné výnosnosti. Bude daná firma schopna lákat nové zákazníky nebo identifikovat, který produkt bude žádaný? Bude ekonomika v době realizování investice silná, nebo slabá? Budou úrokové sazby vyšší? Ovlivní hodnotu aktiv klimatické změny? Bude konkurence nižší, než se očekávalo?

Jinými slovy: vyvstanou rizika, která by mohla narušit víru investorů v to, že se daná investice vyplatí a vyprodukuje kýžený výsledek? A jak jsou tato rizika velká?

I v běžném životě každý den posuzujeme rizika, jejich důsledky však nemusí být vždycky přesně měřitelné. Ve světě investic lze důsledky měřit relativně přesně.

Ačkoli investování v současnosti představuje mnohem sofistikovanější proces odhadování budoucnosti, než tomu bylo v minulosti, samotný proces investování je s námi celá staletí, i když nahlíženo dnešními standardy v minulosti až tak sofistikovaný nebyl. Od samotného vzniku peněz či jejich ekvivalentů se jednotlivci snažili činit kroky, které jim vynesou víc, než kolik investovali. I samotný počátek Spojených států byl v podstatě investice. Osadníci mohli v roce 1607 přicestovat do Jamestownu ve Virginii jen díky tomu, že jejich sponzoři v Anglii očekávali, že jim toto osídlení v konečném důsledku vynese několikanásobek částky, kterou do přepravy budoucích osadníků investovali. Ukázalo se však, že to pro ně až zas tak skvělá investice nebyla.

V posledních padesáti letech je zlatým standardem investorů, a tedy i předpovídačů budoucnosti, Warren Buffett. Své první akcie společnosti Berkshire Hathaway koupil za cenu 7,5 dolaru za akcii a během posledních šedesáti let jejich cena rostla složenou anualizovanou mírou 20 %. Někteří lidé mimo svět investic vydělali víc. Jiní u svých investic dosáhli vyšší míry návratnosti v kratším časovém horizontu. Další zase u konkrétních investice dosáhli viditelnější a spektakulárnější návratnosti. Neexistuje však žádný jiný investor, který by toho v dlouhodobém horizontu dosáhl víc než Warren Buffett. K 1. červnu 2022 činila tržní hodnota společnosti Berkshire Hathaway 690 miliard dolarů. O Warrenu Buffettovi lze tedy říct, že je nejlepším dlouhodobým předpovídačem budoucnosti, protože to je v podstatě to, co celé ty roky dělá.

S Warrenem jsem, stejně jako další lidé, pořídil už mnoho rozhovorů a pokaždé jsem se dozvěděl něco nového, ať už přímo při společném rozhovoru, nebo při čtení rozhovorů pořízených jinými lidmi. Tyto rozhovory mě přiměly přemýšlet o názorech dalších vynikajících investorů: jak dokázali ve své investiční oblasti předpovědět budoucnost a do jaké míry pak dokázali či nedokázali podle těchto předpovědí jednat?

Od toho už byl jen krůček k tomu, abych se pokusil vyzpovídat nejlepší americké investory a mohl tak posoudit, jak se ve své oblasti působnosti připravují na předpovídaní budoucnosti a jak dobře dokážou činit odpovídající kroky. Výsledkem je tato kniha, která obsahuje výtažky z těchto rozhovorů spolu s mými vlastními myšlenkami týkajícími se každého ze zpovídaných investorů a jejich druhu investic a některými mými pohledy na investování. Stejně jako v mých předchozích knihách, i zde byly rozhovory se svolením zpovídaných editovány z důvodů přijatelnější délky a lepší srozumitelnosti.

Jak se dočtete níže, skvělí investoři mají řadu společných dovedností a vlastností. Zároveň však oplývají i dovednostmi a vlastnostmi, které jsou jedinečné pro jejich konkrétní typ investiční oblasti. Skvělý investor do rizikového kapitálu například nemusí disponovat všemi vlastnostmi potřebnými pro to, aby byl skvělým investorem i v oblasti problémových dluhů, nemovitostí nebo kryptoměn.

A tak jsem si řekl, že aby se čtenáři smysluplně zorientovali v různých dovednostech a vlastnostech potřebných pro odlišné druhy investic, bude užitečné vyzpovídat vůdčí osobnosti z jednotlivých základních investičních oblastí. Vyzpovídal jsem tedy osobnosti, jako jsou Jon Gray, který vybudoval největší investiční byznys do nemovitostí, společnost Blackstone, Seth Klarman, který se díky svému dlouhodobému vedení skupiny Baupost stal jedním z nejrespektovanějších hodnotových investorů v Americe, Michael Moritz, který během uplynulých pěti desetiletí pomohl vybudovat ze společnosti Sequoia pravděpodobně nejúspěšnější velký fond rizikového kapitálu, Mary Erdoesová, pod jejímž vedením se divize správy majetku J. P. Morgan dostala na přední světovou pozici, John Paulson, jehož sázka na kolaps rizikových hypoték v letech 2007 až 2009 vešla ve známost jako „nejlepší obchod“ v historii Wall Street, John Rogers Jr., který díky pečlivým analýzám akcií vybudoval jednu z největších investičních společností vlastněných a vedených Afroameričany, a Jim Simons, jehož matematický génius mu umožnil stát se průkopníkem využívání „kvantitativních“ investičních strategií.

Všichni zmiňovaní lidé, stejně jako další skvělí investoři, s nimiž byl pro účely této knihy pořízen rozhovor, mají také zajímavé životní příběhy a přístupy k investování, které jsem se pokusil v rozhovorech odhalit. Zároveň jsem se prostřednictvím řady rozhovorů pokusil ukázat, že odvětví investování, které bylo dlouhou dobu doménou bílých mužů, se mění a o své zasloužené místo ve světě investic se nyní hlásí nejrozmanitější investiční leadeři. Avšak stejně jako u mých předchozích knih, i v tomto případě jsou rozhovory spíše jakýmisi předkrmy, které mají ve čtenářích vzbudit touhu dozvědět se o daném investorovi a typu investic víc.

•

Pro zjednodušení jsem všechny investory, s nimiž jsem hovořil, rozdělil do tří investičních kategorií: konvenční, alternativní a novátorské.

Ke konvenčním investorům patří investoři specializující se na relativně tradiční oblasti – to znamená na oblasti, které se v investičním světě vyskytují alespoň půl století či déle: dluhopisy, akcie, nemovitosti a tradiční druhy správy majetku a nadačních fondů.

Do alternativní kategorie spadají investoři investující do oblastí, které byly kdysi (minimálně před pár desetiletími) považovány ze relativně nové či riskantní, ačkoli dnes už tomu tak převážně není. Tyto alternativní oblasti zahrnují hedgeové fondy, odkupy, rizikový kapitál a problémové dluhy.

Novátorští investoři se zaměřují na investice, které jsou považovány za nové i dle standardů toho, co bylo kdysi považováno za alternativní. Jinými slovy se jedná o investiční oblasti, které jsou staré pouhých pár desetiletí (nebo dokonce mladší). Patří sem investice do oblastí, jako jsou kryptoměny, SPAC (společnosti založené za účelem akvizice), infrastruktura a společnosti zaměřené na ESG (tj. na environmentální a sociální faktory a faktory řízení).

Doufám, že tato kniha o skvělých investorech čtenářům poskytne nejrůznější vhledy, perspektivy a inspiraci – pravdou ovšem je, že po jejím přečtení se čtenář nestane skvělým investorem o nic víc, než se po přečtení knihy o tajemstvích Tigera Woodse stane skvělým golfistou (jak jsem zjistil na vlastní kůži).

Tato kniha je koncipována jako náhled do investičního myšlení a postupů řady předních amerických investorů. Doufám, že díky tomu bude nápomocná třem různým druhům čtenářů: 1. čtenářům, kteří se touží dozvědět víc tom, jak investovat na vlastní pěst, 2. čtenářům, kteří se touží dozvědět víc o investování prostřednictvím fondů spravovaných profesionálními investory, a 3. studentům či začínajícím profesionálům, kteří touží zjistit víc o možné kariéře ve světě investic.

Samozřejmě že jedna kniha nemůže dokonale uspokojit zájmy nebo zodpovědět všechny otázky takto různorodých čtenářů, nicméně doufám, že rozhovory v knize jim pomohou alespoň trochu si rozšířit vědomosti a schopnosti týkající se investic, když už je nepřivábí k tomu, aby se stali profesionálními investory.

•

Měl bych dodat, že za poslední tři desetiletí, a možná i za poslední tři roky, se svět investic změnil víc než za poslední tři století.

Investování tradičně představovalo činnost prováděnou profesionály, lidmi, kteří se investováním živí. V současné době investují jednotlivci, jejichž profesní zaměření s touto oblastí nijak nesouvisí.

Aktuální informace o veřejně obchodovaných cenných papírech nebývaly obecně dostupné. Nyní může kdokoli prostřednictvím telefonu okamžitě získat přístup k informacím o cenách akcií a dluhopisů, o soukromých investičních příležitostech i o investičních činnostech po celém světě.

Až na některé zjevné výjimky navíc investování tradičně představovalo činnost prováděnou lidmi, kteří dosáhli alespoň středního věku. Nyní se na tuto činnost mnohem častěji zaměřují i mladí lidé, dvacátníci či dokonce náctiletí, a to v míře pro tuto věkovou skupinu dosud nevídané.

Skutečnost, že jsem napsal knihu o investování, asi není úplně překvapivá, protože jsem ve světě investic strávil posledních třicet pět let, a to převážně v oblasti investic do soukromého kapitálu.

Poté, co jsem v lednu 1981 odešel z Carterova Bílého domu, jsem se vrátil k jediné profesi, kterou jsem znal: právní praxi, ačkoli tentokrát to bylo ve Washingtonu namísto New Yorku, kde jsem s ní po ukončení studia začínal.

Brzy jsem si však uvědomil, že to není můj šálek kávy, do značné míry i proto, že jsem v této činnosti příliš nevynikal, a tak jsem se rozhodl zkusit něco zdánlivě víc vzrušujícího a pravděpodobně i lukrativnějšího. (Peníze nikdy nebyly mou hlavní motivací, ale měl jsem pocit, že právní praxe není ani tak profese jako spíš byznys. A když už jsem měl dělat byznys, tak proč nezkusit něco s vyššími finančními – ne-li také duševními – přínosy.)

Inspirován bývalým ministrem financí Billem Simonem a jeho extrémně výnosným odkupem akcií společnosti Gibson Greeting Cards vyrábějící přání (jeho počáteční investice ve výši 330 000 dolarů mu za zhruba 16 měsíců vynesla 66 milionů dolarů) jsem se rozhodl, že právní profese přežije i beze mě a že se pokusím vybudovat první washingtonskou společnost specializující se na odkupy. A protože jsem s profesionálním investováním neměl žádné zkušenosti (v mládí jsem si sice pár akcií koupil, ale za příliš vysokou cenu), soustředil jsem se na to, abych ve washingtonské oblasti zlanařil oněch několik málo jednotlivců, kteří měli solidní finanční – když už ne investiční – pozadí.

Washington sice nebyl New York, ale naštěstí se mi podařilo získat několik lidí, kteří se ve světě financí a investic vyznali. Jejich zkušenosti mi pomohly vybrat 5 milionů dolarů od institucionálních investorů a v roce 1987 jsme zahájili činnost nově založené společnosti jménem Carlyle Group. Pomocí této částky jsme vybudovali firmu, která k 1. červnu 2022 spravovala 375 miliard dolarů.

Ovšem nedošlo k tomu přes noc a po mnoho a mnoho let nás brala vážně jen hrstka lidí ve Washingtonu (o New Yorku nemluvě).

Carlyle postupem času rostla díky tomu, že jsme dosahovali přinejmenším stejně dobrých, a v některých oblastech dokonce i lepších výsledků jako naši konkurenti sídlící v New Yorku. Také jsme vyvinuli tehdy jedinečný koncept: diverzifikovanou firmu s vícero fondy (tj. do odlišných investičních oblastí, jako jsou nemovitosti, růstový kapitál, infrastruktura, úvěry, fondy fondů atd. se investuje prostřednictvím samostatných fondů), čímž se nám současně podařilo vychovat si dostatek provozních a investičních talentů, abychom mohli vybudovat firmu s institucionálními kvalitami. Navíc jsme se rozhodli – což bylo tehdy rovněž velmi inovativní – naši společnost globalizovat prostřednictvím vytvoření investičních týmů v Evropě, Asii, Japonsku, Latinské Americe, na Blízkém východě a v Africe a naši rozvíjející se značku a kontakty jsme využili k náboru investičních odborníků a získávání finančních prostředků po celém světě.

K 1. červnu 2022 společnost Carlyle investovala v oblasti korporátního soukromého kapitálu kapitál ve výši 133 miliard dolarů a pro své investory vygenerovala zisky ve výši 256 miliard dolarů. Za více než třicet let existence společnosti Carlyle činí její roční hrubá vnitřní míra výnosnosti v oblasti korporátního soukromého kapitálu přibližně 26 %.

Nejsem to ovšem já, komu společnost Carlyle vděčí za mnoho desetiletí trvající investiční úspěchy. Zásluhu na tomto úspěchu mají především dva hlavní spoluzakladatelé, Bill Conway a Dan D’Aniello, a zástupy talentovaných investičních profesionálů, které jsme přijali a vyškolili v investičním stylu společnosti Carlyle (tedy k obezřetnému a konzervativnímu, nikoli příliš ambicióznímu investování). Můj přínos k úspěchu společnosti spočíval spíš v oblastech strategie, fundraisingu, náboru nových kolegů, vládních záležitostí a vztahů s veřejností. Své vlastní myšlenky ohledně investování proto v této knize nabízím s notnou dávkou skromnosti.

Je nicméně pravdou, že během uplynulých třiceti pěti let jsem se zúčastnil několika tisíc schůzí různých investičních komisí, na kterých jsem se s ostatními dělil o své názory, vstřebával názory investičních týmů a hodně se toho naučil. Za toto víc než tři desetiletí trvající období se svět investic dramaticky proměnil. Míra konkurence (od domácích i zahraničních investorů) mnohonásobně vzrostla, exponenciálně rostl i objem financí směřujících do investic, ceny vystřelily na kdysi nepředstavitelnou úroveň, díky zapojení externích odborníků a konzultantů jsou k dispozici mnohem důkladnější analýzy a zájem institucionálních i individuálních investorů o soukromé investice zdánlivě nezná hranic.

Za tu dobu jsem se naučil neskonale obdivovat dovednosti a kvality nejen investorů rozhodujících o investicích společnosti Carlyle, ale také schopnosti lidí řídících naše konkurenční úsilí. A právě to mě postupem času přivedlo k hlubšímu přemýšlení o kvalitách, které skutečně odlišují skvělé investory od těch průměrných.

Od toho chyběl už jen krůček k tomu, abych využil postup, který jsem v posledních letech využíval často, což jsou rozhovory, a pokusil se odpověď na tuto otázku získat přímo od těch nejlepších investorů na světě.

A co jsem se tedy z těchto rozhovorů dozvěděl?

Že skvělí investoři disponují řadou společných vlastností. To, že někdo tyto vlastnosti má, ještě nemusí samo o sobě garantovat, že se stane skvělým investorem, ale uznáme-li, že životní příběhy a dovednosti skvělých investorů určitým způsobem vypovídají o tom, co je pro zářnou investiční kariéru třeba, pak se zdá, že přítomnost těchto vlastností rozhodně zvyšuje šance stát se výborným investorem. Na následujících stránkách jsem se pokusil stručně shrnout, jaké vlastnosti a dovednosti tito skvělí investoři obecně mají:

Původ. Zpravidla vyrůstali v dělnických či středostavovských rodinách, jen zřídkakdy pocházejí z pohádkově bohatých rodin či z rodin, kde se investicím profesně věnovaly již předchozí generace. Co se týče investorů zpovídaných v této knize, ani jeden nepochází z přehnaně bohatých rodin, ačkoli mnoho z nich pochází z rodin majících s touto profesí zkušenosti.

Předchozí povolání. Ačkoli někteří investoři si již v raném věku založili malé firmy a pár z nich v mládí zkusilo i investovat, většina z nich se k investicím dostala až poté, co předtím vyzkoušeli jiná povolání, v nichž ne vždy dosáhli tak mimořádných úspěchů jako později při investování. Například Jim Simons byl matematik světové úrovně, Marc Andreessen zase uznávaný podnikatel, Michael Moritz velmi úspěšný novinář a Paula Volentová pro změnu výborná umělecká restaurátorka.

Selhání. Řada skvělých investorů zažila kariérní nezdary nebo značné investiční ztráty a možná právě to pro ně byla motivace vytrvat a nakonec umění investic dokonale ovládnout.

Inteligence. Skvělí investoři bývají velmi inteligentní a většinou dosahovali dobrých akademických výsledků. Ne všichni investoři jsou matematičtí učenci jako Jim Simons, ale dobré porozumění číslům a matematice je bezesporu něco, co mají skvělí investoři společného, i když původně studovali společenské vědy nebo jiné, na matematiku méně zaměřené obory.

Konečná odpovědnost. Je jasné, že ti nejlepší investoři chtějí činit konečná rozhodnutí o investicích všech důležitostí. Většinou věří svému investičnímu důvtipu a v důležitých investičních záležitostech chtějí mít poslední slovo, namísto aby tato rozhodnutí delegovali na své spolehlivé zástupce. A za dané konečné rozhodnutí pak rádi přijmou i konečnou odpovědnost.

Soustředěnost. Skvělým investorům je také společná schopnost soustředit se na nejdůležitější aspekty investičního rozhodnutí. Obvykle se nenechají snadno rozptýlit nedůležitými faktory a jejich míra koncentrace bývá nebývale vysoká. Zdá se, že schopnost dopídit se klíčových prvků investice je něco, v čem si skvělí investoři vedou skutečně výborně.

Čtení. Zdá se, že skvělí investoři mají pocit, že se neustále mohou přiučit něčemu novému a že jim některé tyto nabyté vědomosti mohou pomoci s nejrůznějšími otázkami, které při investování vyvstávají. Skvělí investoři bývají neúnavní čtenáři knih, časopisů, novin a odborných materiálů odpovídajících jejich zájmům. Někteří z nich sice trpěli či trpí dyslexií, i přesto si rozsáhlé informace shromažďují jinými způsoby, často prostřednictvím hojných telefonátů či videohovorů s odborníky z oboru nebo jinými profesionály přes investice. Jinými slovy – skvělí investoři se vyznačují obrovskou intelektuální zvídavostí a chtějí se toho naučit co nejvíc o jakémkoli tématu, které se může v jistých fázích, byť jen vzdáleně, dotýkat jejich investičních činností. Zdá se, že jsou toho názoru, že jakákoli informace jim může v průběhu času dopomoci k lepšímu investičnímu rozhodnutí nebo sloužit jako zdroj větší kreativity či lepšího vhledu.

Souboj mozků. Skvělí investoři si investování užívají i poté, co pohádkově zbohatli – ne proto, že by potřebovali další peníze, ale protože investování vnímají jako souboj mozků. Líbí se jim, že dělají něco, co jiní považují za neproveditelné, nebo že podstupují rizika, která by pro ostatní lidi byla příliš vysoká. Intelektuální výzva v podobě přechytračení jiných – nebo alespoň možnost předvést svou vlastní inteligenci, mazanost a moudrost – funguje jako gravitační síla, která investory drží přikované k jejich investičním činnostem, ačkoli další peníze už nutně vydělat nepotřebují.

Obecně vžité názory. Jedna z nejsnazších cest, po které se můžete v životě i při investování ubírat, je cesta obecně vžitých názorů. Proč zbytečně přitahovat pozornost tím, že se budete proti těmto názorům vymezovat? Proč všechny obecně vžité názory odmítnout a riskovat, že se zmýlíte? Pokud se vydáte po cestě obecně vžitých názorů, bude váš život bezpochyby snazší. I když se zmýlíte, budete na stejné lodi se spoustou dalších lidí, takže je méně pravděpodobné, že k sobě přitáhnete nepříjemnou pozornost nebo že budete kritizováni.

Skvělí investoři však vžité názory obecně nepřejímají. Vidí totiž to, co zůstává zraku ostatních skryto, a navíc jsou připraveni riskovat, že s v odmítnutí obecně vžitých názorů zmýlí. Neznám žádnou jinou charakteristiku skvělých investorů, která by byla pro jejich úspěchy stejně důležitá jako jejich ochota ignorovat obecně vžité názory a zkoušet věci, které se jiní bojí vyzkoušet.

Vezměme si například svět odkupů. V osmdesátých a devadesátých letech 20. století v něm převládal obecně vžitý názor, že v oblasti technologií nemohou odkupy fungovat. Mělo se za to, že technologie se vyvíjejí natolik rychle, že odkupovaná firma nestihne splatit své dluhy dřív, než začne být její technologický produkt zastaralý.

Nicméně můj současný investiční partner David Roux, odborník na technologie, který působil ve společnostech Oracle a Lotus, s tímto názorem nesouhlasil. V roce 1999 založil společnost Silver Lake s cílem investovat do odkupu podílů technologických firem. Osobně jsem byl k úspěchu Silver Lake skeptický, ale firma v krátkém časovém horizontu dosáhla odkupem podílů technologických firem mimořádných výnosů. V současnosti jsou téměř všechny odkupy podílů ve firmách, které nejsou zaměřeny na zlepšování technologií, považovány za pravděpodobně neúspěšné.

Zaměření na detail. Bezpochyby existují skvělí investoři zaměřující se na celkový obraz: Kam směřuje ekonomika? Budou se úrokové sazby zvyšovat? Jaká je pravděpodobnost, že dojde k růstu inflace? Obecně však platí, že skvělí investoři věnují ohromné množství pozornosti detailům investice. Chtějí vědět vše, co se dá zjistit, a jsou přesvědčeni, že nezájem o detaily je cesta k nezdaru. Proto jsou investoři jako pomyslné houby nasávající informace o investičních příležitostech.

Uznání chyby. Skvělí investoři mohou mít velké ego, zároveň jsou však schopni uznat svou chybu, snížit ztráty a vhrnout se na další investiční příležitost, aniž by se zbytečně ohlíželi zpátky. Toto je vlastnost, kterou já zcela jistě nedisponuji. Vždy se zpětně zabývám chybami, kterých jsem se dopustil, když jsem do určité investice nešel, nebo naopak šel, ale ona nevyšla, ale zlepšuju se. Teď už se ohlížím zhruba jen dekádu dozadu, ne dvě nebo tři dekády, jako jsem to dělával dřív.

Usilovná práce. Skvělí investoři se zdají být svou profesí posedlí a nikoho asi nepřekvapí, že jsou to usilovní dříči ochotní věnovat dlouhé hodiny tomu, aby dokonale ovládli soubor schopností potřebných pro konkrétní druh investic. Samozřejmě že se můžete stát skvělým investorem i tehdy, když budete pracovat jen pár hodin denně a veškerou usilovnou práci potřebnou pro pochopení investiční příležitosti přenecháte kolegům. Bývá to však vzácné. Skvělí investoři bývají workoholici, přestože svou činnost za práci nepovažují. A to je klíčové, stejně jako v případě laureátů Nobelovy ceny: práci považují za potěšení, a proto nemají s přibývajícími roky potřebu tak moc ubrat. Investování pro ně představuje formu potěšení a nevidí důvod se o toto potěšení připravit jen proto, že už mají spoustu peněz.

Filantropie. Již bylo zmíněno, že skvělí investoři většinou vydělávají značné finanční obnosy, a tak se může stát, že se – v mladším věku, než tomu bývalo v minulých desetiletích – rozhodnou, že chtějí na společnost udělat dojem ne výší svého bohatství, ale mírou – a dopadem – svých filantropických činností. Tento filantropický instinkt je částečně stimulován společenským souhlasem, jdoucím ruku v ruce s filantropií. A co se touhy po společenském souhlasu týče, skvělí investoři se nijak neliší od ostatních lidí. Přestože v posledních letech zaznívala kritika toho, kam někteří movití jedinci – a tedy i někteří movití investoři – své filantropické úsilí směřují, filantropie je společností obecně schvalována a skvělí investoři si tento druh společenského souhlasu užívají (stejně jako jakýkoli jiný člověk) a ve filantropii proto bývají poměrně hodně angažovaní. (Samozřejmě i věří tomu, že jejich peníze pomohou, když už ne vyřešit, tak alespoň částečně uspokojit některé potřeby společnosti, což rovněž slouží jako velká motivace).

•

Skutečnost, že skvělí investoři mají mnoho společných vlastností, možná až tak nepřekvapí. Poměrně velký počet společných vlastností bezpochyby sdílejí i leadeři v jiných profesích.

Nicméně téměř u každé jiné profese kromě investování existuje i zjevný důvod, proč lidi daná profese láká, a není to prostá touha vydělat peníze. Architekti, právníci, doktoři či lidé ve vedení velkých korporací jsou sice finančně dobře odměňováni, ale vydělávání peněz zřídka bývá tím hlavním důvodem, proč si tuto profesi vybrali (ani jediným lákadlem pro ty, kteří se chtějí k dané profesi přidat).

Zato u investování se může zdát, že hlavním důvodem je téměř vždy snaha získat zpět víc peněz, než člověk investoval. Je tento cíl vůbec hoden společenské pozornosti? Proč se chce tolik talentovaných lidí věnovat právě této profesi? Byl by svět lepším místem, kdyby byli investoři odměňováni stejně jako například učitelé, což by patrně vedlo k tomu, že by si mnoho talentovaných, vysoce motivovaných a často dobře vzdělaných jedinců, z nichž se stali investoři, vybralo jinou profesi? Byl by svět lepším místem, kdyby se lidé s talentem nezbytným pro skvělé investory místo toho rozhodli pro povolání v oblasti mezinárodní diplomacie (což by snad vedlo k menšímu počtu válek) nebo životního prostředí (což by snad mělo za následek čistší ovzduší a vodu)?

Na tyto otázky neexistuje žádná zjevná, obecně přijímaná odpověď. Není možné zjistit, zda by se ve světě odehrálo méně válek a panovala v něm větší globální harmonie, kdyby si někdo s nadáním Warrena Buffetta zvolil profesní dráhu v diplomacii. (Warren Buffett by na tuto otázku skromně odpověděl, že ne. Má totiž zato, že jeho dovednosti jsou nejlépe využitelné v oblasti investic, přestože jiní s ním nemusí souhlasit.)

Já jsem toho názoru, že šikovné investování, a tedy šikovní investoři, hrají důležitou úlohu v podobě poskytování kapitálu společnostem nebo projektům plnícím cenné společenské účely.

Svět technologií ani technologické společnosti jistě nejsou dokonalé, ale jen těžko můžeme tvrdit, že svět na tom není líp, protože investoři poskytli finanční prostředky na rozvoj firem, jako jsou Microsoft, Apple, Google, Amazon a řada dalších společností, které dokážou lidem změnit život (a také poskytují velké množství pracovních míst). Nebo si představte investory, kteří si pro své finanční prostředky vybrali společnost Moderna. Tím zcela zjevně pomohli v růstu společnosti, která pak v rekordním čase vyvinula mimořádnou vakcínu proti covidu.

Kapitalismus má bezesporu své nedostatky. Bohužel se stále víc zdá, že jak kapitalismus pochoduje vpřed, nechává za sebou množství bezradných lidí. Celkové bohatství a pracovní místa vytvořená kapitalismem, a to včetně obratných rozhodnutí investorů, kam, kdy a jak investovat kapitál, však nemůžeme podceňovat. Například ve Spojených státech rozhodnutí obratných investorů z mnoha generací – a vlastně století – sehrála zásadní úlohu a díky nim dnes máme tak velké, dynamické a živoucí hospodářství.

Alfred Nobel samozřejmě nepovažoval investování za počin hodný jedné z jeho cen. Možná si nemyslel, že se investoři soustředí na sociální dopady svých rozhodnutí. A je pravda, že až do relativně nedávné doby se investoři na společenské dopady svých činností skutečně příliš nesoustředili. Jejich neměnným cílem bylo dosáhnout co nejvyšší míry výnosnosti či zisku. To však nijak nezmenšuje skutečnost, že i pouhé samotné investování v sobě skrývá cenný společenský účel: dochází k vytváření pracovních míst, firmy jsou efektivnější, hospodářství výkonnější a celkově má tato činnost za následek všeobecné společenské přínosy. A v současném investičním světě, kde se momentální pozornost zaměřuje na to, aby se investoři soustředili také na dopady svých investic na ESG (environmentální a sociální aspekty a aspekty řízení), bude proces investování – a samotní investoři – pro společnost jako celek ještě užitečnější.

Takže až si budete číst rozhovory se skvělými investory obsažené v této knize, snad je nebudete vnímat pouze jako nadané kapitalisty vynakládající veškeré úsilí na podporu sebe samých a svých organizací, ale také jako jedince, jejichž obratná investiční rozhodnutí představují zásadní hnací síly ve společenském a ekonomickém růstu země.

Stejně tak doufám, že až budete tyto rozhovory číst, budete je chápat jako názorné příklady podnikavých a patriotických jedinců, kteří – kromě toho, že se stali vzory pro ostatní – pomohli vybudovat naši zemi, a to tím, že usilovně pracovali na rozvoji jedinečné a komplexní dovednosti (tj. investování) a na jejím zdokonalování, aby ji pak mohli předat kolegům a v konečném důsledku tak společnosti oplatit svůj úspěch prostřednictvím filantropických a vzdělávacích aktivit.

David M. Rubenstein

červen 2022

POZNÁMKY DAVIDA
M. RUBENSTEINA
K INVESTOVÁNÍ

Během mnoha let a v mnoha různých investičních komisích společnosti Carlyle – každý fond má svou samostatnou komisi – jsem měl možnost sledovat některé mimořádně talentované investory, jak prezentují svá doporučení. (Ve světě soukromých investic jsou prakticky veškerá rozhodnutí týkající se vynaložení kapitálu prováděna prostřednictvím komisí a je velmi vzácné, aby investiční rozhodnutí přijala jediná osoba bez přezkumu a souhlasu ostatních.)

V posledních letech jsem se rovněž účastnil řady jiných investičních činností. V roce 2018 jsem založil rodinnou investiční kancelář Declaration Capital, abych mohl část svého kapitálu investovat do oblastí, kterým se společnost Carlyle nevěnuje (a to se souhlasem Carlyle, abychom předešli konfliktům). V několika uplynulých letech jsem byl také členem investičních komisí v organizacích Smithsonian Institution, Memorial Sloan Kettering Cancer Center, Institute for Advanced Study a National Gallery of Art. Jsem také členem dozorčích rad Dukeovy univerzity a Chicagské univerzity a sedím v radě organizace Harvard Corporation. U posledně zmiňovaných institucí jsem měl rovněž možnost sledovat investiční činnosti jejich nadačních fondů (ačkoli jsem nebyl členem jejich investičních komisí).

Výsledkem všech výše zmiňovaných činností je, že jsem si vypracoval vlastní pravidla a názory týkající se investic, o které se s vámi dělím v této knize. Přestože jsem se během těchto let zaměřoval převážně na oblast soukromých investic, domnívám se, že tyto názory jsou použitelné i šířeji.

K nejvýznamnějším prvkům těchto názorů patří:

ŠTĚSTÍ. Asi každý z nás měl v životě někdy štěstí a jindy smůlu a investování je součástí života. Nicméně spoléhat se na štěstí je v podstatě osvědčený recept, jak přijít o peníze. Investiční bozi nebývají nakloněni těm, kdo jen doufají, že jim štěstí pravidelně zajistí velkou výnosnost jejich investic. A stejně jako u hazardních her i u investic platí, že štěstí na začátku investičního procesu či kariéry může v zásadě znamenat smůlu. Člověk pak totiž snadno podlehne dojmu, že za své zisky vděčí své genialitě, nikoli pouhému štěstí, a své chování opakovat. Navíc při dalším pokusu investovanou částku většinou navýší a zpravidla pak dosáhne větší ztráty, než kolik činil původní zisk. Usilovná práce a důkladná analýza vám štěstí čas od času přinést můžou (je úžasné, jak často tomu tak skutečně je), ale když si budete jen myslet, že vám jmění spadne do klína, pak budete nevyhnutelně zaznamenávat pravidelné ztráty.

CENA. Asi nikoho nepřekvapí, že u většiny investic je nejlepším způsobem zajištění transakce zaplatit nejvyšší cenu. Prodávající strana může uvádět, že chce odpovědného majitele, kterému bude záležet na ESG faktorech (environmentální, sociální, řízení), někoho, kdo se bude chovat dobře k zaměstnancům, kdo bude dobře vycházet s vedením a podobně. Ale v 99 % případů se prodávající při prodeji veškerých svých podílů ve společnosti ve skutečnosti zajímá právě o nejvyšší cenu (a o jistotu, že prodej také bude za tuto cenu uskutečněn). Téměř neustále jsem slýchal, že manažerský tým (spíš než majitel) by jako investora preferoval mou společnost, ale ze zkušenosti mohu říct, že pokud majitel prodává kompletní kontrolu na podnikem, preference manažerského týmu jen zřídkakdy hrají roli.

Při prodeji minoritního podílu je situace trochu odlišná a investor zjistí, že skutečnou roli mohou hrát i jiné faktory – zpravidla přidání služeb nebo benefitů s přidanou hodnotou. Nicméně tyto měkčí faktory k přebití mnohem vyšší ceny často nestačí. Ovšem pokud jsou ceny víceméně stejné, pak mohou tyto další faktory pro prodávajícího představovat důležitý rozdíl a kupující/investor by je proto měl zdůraznit.

Ale jak člověk pozná, jaká je ta „správná cena“, kterou by měl zaplatit, aby si danou transakci zajistil a později na ní i vydělával? V odvětvích odkupů, rizikového kapitálu a růstového kapitálu existují odvětvové normy stanovící, jaký násobek peněžního toku – nebo v případě některých obchodů zahrnujících rizikový nebo růstový kapitál násobek výnosů – představuje správnou cenu, kterou by měl kupující zaplatit. Ve skutečnosti však správná cena závisí na budoucích faktorech: jak si povede vedení podniku, jak si povede konkurence, jak si povede ekonomika, jak bude podnikání ovlivněno státní politikou – tedy na faktorech, které není na začátku investice možné zcela znát. Zásadní ovšem je, aby investor sám posoudil, jaká hodnota aktiva je pro něho správná, a pak se tohoto rozmezí držel, namísto aby prodávajícímu dovolil, aby jeho hodnota diktovala cenu, kterou investor nakonec zaplatí. Zaplatit za aktivum či podnik přemrštěnou cenu má pro kupujícího jen zřídkakdy příjemné důsledky.

ŘÁDNÁ PÉČE. U většiny věcí v životě představuje příprava jasné plus. Mému bývalému společníkovi v Carlyle, někdejšímu ministrovi zahraničních věcí Jamesi A. Bakerovi, vštípil jeho otec následující poučku: „Předchozí příprava zamezí špatnému výkonu.“ V kontextu investic je předchozí příprava zpravidla považována za „řádnou péči“ a v praxi to znamená, že si případnou investici nejprve důkladně zanalyzujete. V případě odkupů to může představovat až půl roku práce, protože musíte zanalyzovat existující společnost a obrovské množství finančních údajů, jakož i souvisejících ukazatelů výkonnosti. V případě rizikového kapitálu je zpravidla k dispozici méně dat k analyzování a řádná péče se často zaměřuje na kvalitu podnikatele vedoucího danou společnost, na jedinečnost produktu či služby, které daná společnost nabízí, a na velikost tržní příležitosti.

Pro všechny druhy soukromých investic je proces řádné péče uzpůsoben tak, aby mohl investor učinit informované rozhodnutí o pravděpodobné návratnosti, které bude dosaženo při zaplacení dané ceny. Dobrá řádná péče může investorovi rovněž pomoci lépe se připravit na pravděpodobná budoucí rizika (nebo mu poskytnout důvody, proč danou investici neuskutečnit).

Z osobní zkušenosti však mohu říct, že ani ta nejpodrobnější analýza, ač užitečná, nemusí vždycky vést k těm nejlepším investicím. Řádná péče totiž nemůže vždy adekvátně předpovědět věci jako budoucí chyby vedení či jeho obměnu, ekonomickou recesi, novou konkurenci, technologický vývoj, změny v právních předpisech či nově vznikající proměny ve společnosti. I přesto je žádoucí vynakládat na řádnou péči značné úsilí, ačkoli jsem se sám přesvědčil, že vysoce kvalitní, podrobná a rozsáhlá memoranda vypracovávaná investičními komisemi (která v dnešní době mohou čítat klidně 200 až 300 stran) ještě sama o sobě nejsou zárukou dobrého investičního výsledku. Někdy to dokonce vypadá, že autoři těchto memorand považují za dobrou investici peníze vynaložené na jejich tisk.

INSTINKT. Nejlepší investoři se vždy spoléhají na svůj instinkt či intuici – což je obvykle souhrn investorových zkušeností a vnitřních „tušení“ – spíš než na důkladná memoranda investičních komisí. Například Warren Buffett na těchto memorandech zakládá svá rozhodnutí jen velmi zřídka, jestli vůbec. Samozřejmě se stává, že někteří investoři svou „intuici“ přecení, což může také představovat problém. Ale stejně velký problém bezpochyby představuje i situace, kdy investoři až příliš spoléhají na předpokládanou míru výnosnosti s přesností na desetinná místa odhadovaná s časovým výhledem sedmi let. V mé společnosti (a myslím, že v jiných firmách to bude podobné) se tyto podrobné předpoklady míry výnosnosti v sedmiletém časovém horizontu (protože tento druh analýz se v memorandech investičních komisí zpravidla objevuje) téměř vždy mýlí, a to značně – ať už směrem nahoru, či dolů. Tak dobře odhadnout dalekou budoucnost zkrátka nikdo neumí. Toto přehnané spoléhání se na tyto počítačem generované předpovědi (které často bývají kompilovány analytiky a čerstvými absolventy ekonomických oborů, kteří to sice myslí dobře, ale bývají nezkušení) může hraničit až s klamáním sebe samých.

MANAGEMENT. V rámci řádné péče obvykle hraje prvořadou roli kvalita manažerského týmu, a zejména výkonného ředitele neboli CEO. Velmi dobrý CEO společnosti, do které investujete svůj soukromý kapitál, musí disponovat nejen kvalitami běžného dobrého CEO, k nimž patří inteligence, usilovná práce, soustředěnost, dobrá komunikace, dovednosti pro budování týmu, vize pro rozvoj společnosti, ochota uznat chybu a schopnost dělit se o zásluhy s ostatními, ve světě soukromého kapitálu navíc musí dobří výkonní ředitelé rovněž jednat s investory tohoto soukromého kapitálu, kteří zpravidla bývají velmi přímí a neústupní. (Svět soukromého kapitálu stydlivky zkrátka příliš neláká.)

Mimořádní výkonní ředitelé mohou při odkupu znamenat zásadní rozdíl, ale ani oni nedokážou dělat zázraky. A přestože se konkrétní CEO může zpočátku jevit jako mimořádný, pravděpodobně stejně dojde k jeho nahrazení. Ve víc než 50 % případů, kdy dochází k odkupu podílů ve společnosti, dojde k výměně výkonného ředitele ještě předtím, než je samotný odkup dokončen. V případě transakcí zahrnujících rizikový kapitál je míra fluktuace výkonných ředitelů ještě větší, ačkoli u těchto transakcí může být dobrý CEO ještě cennější – a také se mnohem obtížněji shání. CEO rizikových společností mají velmi obtížný úkol, a to zajistit růst mladé a často velmi křehké organizace. Víc rizikových transakcí selže, než uspěje – u odkupů je poměr opačný.

REALISTICKÁ OČEKÁVÁNÍ. Memoranda investiční komise se vždy zabývají také změnami, které je v cílové investici nutné provést. Je sice pravda, že za účelem zvýšení hodnoty obvykle musí být jisté změny provedeny, ale míra a rozsah navrhovaných změn někdy bývají nerealistické, přinejmenším v blízkém časovém horizontu a s ohledem na dostupné finanční a lidské zdroje. Klíčovým aspektem přijatelného investičního výsledku je mít realistický cíl, a tedy i realistické míry návratnosti. Některé investice do odkupů mohou investovaný kapitál zpětinásobit až zdesetinásobit. To ovšem bývá vzácné – ačkoli v posledních dvou či třech letech se některým předním firmám v oblastech rizikového a růstového kapitálu u jejich nejlepších investic podařilo dosáhnout návratnosti mnohonásobně převyšující uvedené násobky. Například přední rizikový fond Union Square včas investoval do společnosti Coinbase, a když pak v roce 2021 tato společnost učinila první veřejnou nabídku akcií (IPO), hodnota investice Union Square činila téměř 2000násobek zaplacené kupní ceny. (Po veřejné nabídce akcií se výnosnost v roce 2022 značně snížila, jelikož trh s kryptoměnami začal být pro řadu investorů méně atraktivní.) Ale odhadovaná hodnota před první veřejnou nabídkou akcií představovala míru návratnosti, která se vám může poštěstit možná jednou za život, a je velká chyba předpokládat, že takovéto návratnosti lze dosahovat snadno nebo pravidelně (i když občas se zdá, že ve světě rizikového kapitálu naděje nikdy neumírá).

Řečeno jinými slovy, až na několik výjimek platí, že pokud se předpokládané výnosy zdají být až příliš dobré, abyste jim uvěřili, pak jim nevěřte. Pokud je navrhovaná investice skutečně tak atraktivní, budou se o ni zajímat i další subjekty, cena půjde nahoru a výnosy se pravděpodobně sníží.

MÍRA NÁVRATNOSTI. Při typickém odkupu investor usiluje o míru návratnosti po odečtení veškerých výdajů a poplatků přibližně v rozmezí 15–20 % ročně, přičemž průměrný odkup představuje zhruba pětiletou investici. Některé vysoce specializované a menší společnosti u svých menších odkupů často usilují o čistou návratnost v rozmezí 20–25 % a někdy jí i dosáhnou. Zhruba 75 % odkupů generuje výnosy, které před uhrazením poplatků přesahují investovanou částku. V případě rizikového kapitálu investoři často usilují o čistou míru návratnosti ve výši 30 % či víc, ale rizikové transakce mají vyšší míru selhání než investice do odkupů a pouze 40 % těchto investic generuje výnosy, které před uhrazením poplatků převyšují investovanou částku.

V posledních letech mají rizikové investice díky celkovému nárůstu hodnot, zejména v oblasti technologií, sklon být ziskovější, než bývalo historicky běžné – ale jak jsem uvedl výše, stále platí, že víc rizikových investic je ztrátových než ziskových. Rizikových obchodů, které se díky své vysoké výnosnosti dostanou do novinových titulků, je obecně pouze hrstka a mezi obchody uzavřenými většinou rizikových fondů představují v dlouhodobém horizontu pouze zlomek. Přesto jsme byli v uplynulých několika letech svědky situace, kdy se hrstce předních rizikových fondů podařilo dosáhnout historicky rekordních zisků.

Investoři s realistickými očekáváními ohledně míry návratnosti většinou bývají úspěšnější. Investoři honící se za nerealistickými mírami návratnosti – na základě historických norem – budou obecně zklamaní. To začalo být zjevnější v roce 2022, kdy došlo k propadu technologického trhu. Hluboký pokles hodnot v této oblasti měl za následek, že většina světa rizikového kapitálu a růstového kapitálu začala mít ohledně návratnosti investic realističtější očekávání.

ODHODLÁNÍ. Není pochyb o tom, že lidé, kteří pracují na případných investicích a nechají se jimi strhnout, mohou ztratit svou objektivitu a mohou chtít danou investici dotáhnout do konce jen proto, aby neměli pocit, že jejich úsilí vynaložené na řádnou péči bylo marné. A to může být problém. Nicméně pokud se silné odhodlání uskutečnit transakci projeví u investičního profesionála – někoho, koho daná investice skutečně zaujala a vehementně bouchá do stolu, aby ji prosadil – může to být důležitý faktor při rozhodování, zda do dané investice skutečně jít. Investice potřebuje silného zastánce – někoho, kdo cítí osobní povinnost zajistit, aby fungovala. Někdo, jehož reputace – a tím pádem i budoucnost – je v sázce, totiž často ve velké míře přispěje k tomu, aby investice fungovala dobře.

PŘIDANÁ HODNOTA. Firmy, které jsou příjemci investic od profesionálních investorů, od těchto investorů často očekávají i jisté služby s přidanou hodnotou – že je například představí potenciálním zákazníkům, pomohou jim s případnými akvizicemi, se zajištěním členů představenstva, s přístupem k provozním službám a podobně. Pokud je investiční firma schopna tyto služby poskytnout, pak se hodnota investice zlepšuje. Je však důležité, abyste firmě, do které investujete, neslibovali víc, než můžete skutečně splnit, protože to pak často vede ke zklamání.

NAČASOVÁNÍ PRODEJE. V posledních letech se stává, že někteří investoři, kteří nepotřebují svůj kapitál zpět v krátkém časovém horizontu, si investice drží po dobu osmi až deseti let, někdy i déle. (Takový Warren Buffett si některá aktiva drží permanentně.) Nicméně k typickému opuštění investice zahrnující soukromý kapitál zpravidla dochází zhruba po pěti letech – za tu dobu už by správně měly proběhnout činnosti sloužící ke zvýšení hodnoty a investoři zpravidla chtějí v tomto období získat svůj kapitál zpět. Investice trvající delší dobu jsou často investice, u nichž došlo k problémům při dosahování kýžené míry návratnosti, a investoři tak často nevyhnutelně doufají, že pokud se v následujících dvou až třech letech na dané investici ještě víc zapracuje, situace se zlepší. V některých případech jsou prodeje oddalovány, protože prodejci očekávají velkolepé výnosy, a pokud by měli prodat za běžně přijímané ceny, projeví se u nich chamtivost. Obecně však platí, že dobří investoři vědí, kdy koupit, ale také kdy prodat. Mají tendence se do svých investic nezamilovávat a uznávají nejen hodnotu nákupu za správnou cenu, ale co je ještě důležitější, vidí hodnotu i ve správném načasování prodeje.

•

Výše uvedené názory, které jsem si zformoval díky kariéře strávené převážně ve světě soukromých investic, nemusí nutně poskytnout obecně použitelné investiční rady, které noví či budoucí investoři nejspíš hledají. Proto jsem si řekl, že by mohlo být užitečné vyjít těmto investorům vstříc a na následujících několika stránkách předkládám základní investiční rady ušité na míru přímo pro ně. Rady jsem rozdělil do dvou kategorií v závislosti na způsobu investování – konkrétně na investice prováděné jednotlivci přímo a na investice, které jednotlivci provádějí nepřímo (tj. prostřednictvím fondu spravovaného třetí stranou).

Přímé investice

Neprofesionálním investorům, kteří touží na vlastní kůži zažít potěšení a vzrušení (a občas také riziko a bolest) z přímého investování svého kapitálu, tedy z vybírání akcií či dluhopisů nebo ze skupování podílů, případně z přímého investování do rizikových transakcí či nemovitostí, nabízím následující rady:

1. Neriskujte víc, než o kolik si skutečně můžete dovolit přijít. Jinak řečeno, u investic, u nichž existuje reálná šance, že o veškerý investovaný kapitál či o jeho část přijdete, se ujistěte, že jste ve svém investičním rozhodnutí toto riziko zohlednili a že víte, že vaše finanční situace tuto případnou ztrátu skutečně ustojí.

2. Své investice diverzifikujte. Tato zásada je jedním z hlavních principů investování: nevsázejte všechno na jednoho koně. Stejně důležité je pokusit se zajistit, aby spolu všechny vaše investice zcela nesouvisely, tedy aby jejich hodnota nestoupala či neklesala současně.

3. Nemyslete si, že jste odborníkem či géniem přes investování jen proto, že jste odborníkem či géniem v jiné oblasti. To, že jste vydělali jmění jako výrobci, umělci nebo sportovci, z vás investičního odborníka ani génia neudělá, jak si ostatně mnoho odborníků a géniů z jiných oblasti při svém investičním úsilí rychle uvědomilo.

4. Mějte realistická očekávání návratnosti. Nerealistická očekávání totiž nevyhnutelně vedou k příliš riskantním investicím a skutečnému zklamání. Pro celkovou návratnost investic platí (za předpokladu, že se jedná o mix různých druhů veřejných a soukromých investic), že je extrémně obtížné usilovat o kontinuální roční návratnost v rozmezí druhé poloviny škály jednociferných čísel, zejména nejste-li profesionál.

5. O investici, kterou hodláte uskutečnit, si přečtěte veškeré dostupné informace. Ujistěte se, že případným rizikům dané investice rozumíte stejně dobře jako případným kladům a že jste je také stejně dobře zohlednili. Co se investic týče, nikdy se nemůže stát, že byste toho věděli až příliš, přečetli až příliš nebo kladli příliš mnoho otázek.

6. Hovořte a konzultujte s jinými lidmi, kteří danou investiční oblast nebo konkrétní investici znají. Víc než jeden pár očí a uší může být extrémně užitečný. A nemluvte jen s těmi, kteří v dané oblasti vydělali, ale i s těmi, kteří v ní prodělali.

7. Dobře rozumějte veřejným rizikům dané investice a pokuste se většinu z nich minimalizovat nebo zcela odstranit. Například investice do podniku vyrábějícího zbraně nebo do společnosti produkující velká množství uhlíku mohou mít negativní veřejné dopady na vaši osobní či profesní pověst, pokud se informace o této investici dostanou na veřejnost (a předpokládejte, že se na veřejnost dostanou).

8. Dobře znejte své partnery. Ujistěte se, že o nich máte veškeré relevantní informace. I investice, která by sama o sobě byla dobrá, může být zmařena, pokud váš investiční partner nemá pověst kompetentního, solidního, čestného a spolehlivého partnera. Nespolehliví, nečestní nebo nekompetentní partneři se jen zřídkakdy změní k lepšímu. Dávejte si pozor i na partnerství s „pány vesmíru“, kteří působí přehnaně egocentricky nebo u kterých není příliš pravděpodobné, že budou naslouchat radám nebo že zvládnou čelit realitě.

9. Rozumějte daňovým důsledkům a regulačním omezením. Některé jinak atraktivní investice mohou být najednou mnohem méně atraktivní, pokud se s nimi pojí nepříznivé daňové dopady či regulační výzvy. Ujistěte se, že solidní daňové a regulační informace a plánování tvoří nedílnou součást vašeho investičního rozhodnutí.

10. Zajistěte, abyste měli k dispozici pravidelné, spolehlivé a srozumitelné informace o investici, a to alespoň na čtvrtletní bázi, a aby byl zaveden pravidelný mechanismus, v jehož rámci je možné klást otázky a získávat na ně odpovědi.

11. Nebojte se přiznat chybu, pokud jde investice od desíti k pěti (a tudíž buďte připravení i na snižování ztrát), a nebojte se přijmout zisk (v mylném přesvědčení, že zisky mohou jen dál růst).

Nepřímé investice nebo investování prostřednictvím fondů

Značná část investic je v současnosti realizována nepřímo prostřednictvím investic do fondů, v nichž činí investiční rozhodnutí jiní. Je tomu tak v případě akciových a dluhopisových indexových fondů, ETF neboli burzovně obchodovaných fondů, podílových fondů, IRA fondů a 401(k) fondů (tj. penzijních fondů), jakož i v celé škále fondů souvisejících se soukromými investicemi.

U tohoto druhu investování, kdy peníze ve skutečnosti investuje někdo jiný (poté, co byla učiněna základní investice do fondu), bych doporučil následující:

1. Ujistěte se, že plně rozumíte dosavadním výsledkům fondu (za předpokladu, že se nejedná o nový fond) a že se tento fond v posledním období, pro které jsou dostupná data, mezi ostatními podobnými fondy ideálně nacházel v horním kvartilu.

2. Ujistěte se, že jednotlivci, kterým fond vděčí za své dosavadní výsledky, jsou stále jeho součástí a že existuje rozumná pravděpodobnost, že v něm setrvají i nadále (tj. že jsou profesně spokojení a za své úsilí také dobře finančně ohodnocení). Je-li to zákonem povoleno, zjistěte si i to, zda tito jedinci do daného fondu rovněž smysluplně investují.

3. Pokuste se zjistit, zda jsou k setrvání ve fondu odpovídajícím finančním ohodnocením motivováni i mladí odborníci – tedy ti, kteří často zajišťují jeho každodenní chod.

4. Pokuste se zjistit, zda bylo dosavadních úspěchů fondu dosaženo v oblasti, u níž je pravděpodobné, že bude nadále růst a bude atraktivní i během období dané investice.

5. Zjistěte si, zda jsou podmínky fondu v kontextu odvětvových standardů spravedlivé a přiměřené, a to zejména, pokud jde o poplatky (a nezapomeňte se ujistit, že poplatkům, které jsou účtovány, rozumíte).

6. Zjistěte si, zda je v organizaci sponzorující daný fond vysoká fluktuace zaměstnanců a zda tuto organizaci investoři pravidelně nežalují kvůli špatným výsledkům nebo neetickým praktikám.

7. Zjistěte si, kdo jsou ostatní současní či pravděpodobní budoucí investoři fondu. Chytré peníze si totiž obvykle umí najít cestu k těm nejlepším fondům.

8. Ujistěte se, že vám budou pravidelně k dispozici relevantní investiční odborníci, aby mohli v případě potřeby zodpovědět vaše otázky. Dále se ujistěte, že vám budou pravidelně poskytovány informace o investičních výsledcích fondu a že tyto informace jsou přesné, srozumitelné a případně i ověřené nezávislými třetími stranami.

9. Pokud je daný fond nový, a tudíž neexistuje žádný relevantní přehled jeho dosavadních výsledků, zjistěte si alespoň to, jakých výsledků daní investiční leadeři dosahovali v předchozích fondech, pro které pracovali (jakož i to, zda spolu daní investiční leadeři spolupracovali již dříve a zda do fondu investují smysluplné částky ze svého vlastního kapitálu). Ujistěte se také o tom, že oblast, do níž nový fond investuje, má reálnou šanci uspět.

10. Ujistěte se, že existují reálné, spravedlivé a atraktivní příležitosti, jak z fondu vystoupit (například prostřednictvím „sekundárního“ prodeje investice), pokud byste z osobních důvodů potřebovali likviditu dřív, než fond plně dokončí svou investiční misi.

Výše uvedená pravidla vám sama o sobě skvělé investiční výsledky nezaručí. Slouží spíše jako stručný průvodce, jak dělat rozumná investiční rozhodnutí, aniž byste museli dosáhnout statusu „skvělého investora“.

Investování jako potenciální kariéra

Někteří čtenáři této knihy ještě nemusí být připraveni stát se investory, ať už přímými, či nepřímými. Může se jednat o studenty či čerstvé absolventy, kteří o své budoucí profesní dráze teprve přemýšlejí.

Existuje obrovské množství atraktivních kariér mimo svět financí a i ve světě financí existuje obrovské množství atraktivních kariér nesouvisejících s investováním. Ale čtenářům, kteří kariéru v oblasti investic zvažují nebo se na ni připravují, má tato kniha ukázat, že přestože skvělí investoři sdílejí řadu společných vlastností, rozhodně nechci tvrdit, že bez nich se nemohou stát úspěšnými investory. Kromě toho nemusíte být skvělým investorem, legendární postavou ve světě investic, abyste si svět investic mohli užívat. Za léta strávená v tomto oboru jsem poznal bezpočet investorů, kteří nejsou považováni za skvělé, a přesto jsou poměrně úspěšní a vedou velmi naplňující a radostné životy.

A co je možná nejdůležitější, nacházet se mezi špičkami jakékoli profese – a to včetně profese, která vám pravděpodobně přinese značné finanční zisky – vám samo o sobě štěstí (které je dle všeho jedním z hlavních cílů života) nezaručí. Někteří z nejbohatších jedinců, s kterými jsem se setkal, ve skutečnosti nejsou opravdu šťastní. Ale znám jiné lidi, kteří dosáhli o poznání skromnějších profesních a finančních úspěchů a se svými životy jsou mimořádně spokojení. Takže není nutné stát se prvotřídním investorem, abyste mohli vést prvotřídní život.

Mějte také na paměti, zvlášť vy, kteří investiční kariéru skutečně zvažujete, že neexistuje žádný desetibodový plán pro zaručený úspěch. Kéž bych tuto skutečnost chápal už v roce 1987, kdy jsem do světa investic vstupoval. Mohl jsem se tak vyvarovat spousty chyb. Nicméně za tu dobu se mi podařilo identifikovat jisté silné zásady, které stojí za to si zapamatovat a které bych vám na následujících stránkách rád předal:

1. O investiční oblasti a dalších souvisejících tématech si toho co nejvíc přečtěte. Nečtěte pouze newslettery nebo články, čtěte i knihy, protože díky nim dokážete lépe zaměřit svou pozornost, a navíc mají déletrvající dopad. Pamatujte, že o světě – a nemyslím tím pouze oblast, do které směřujete své investice – si toho nikdy nemůžete přečíst nebo zjistit příliš.

2. Najděte si oblast, která vás bude skutečně zajímat, tedy ne nezbytně oblast, kde můžete už na začátku vydělat nejvíc peněz, a zjistěte si o ní veškeré dostupné informace. V ideálním případě se bude jednat o novou, teprve vznikající oblast, kde zatím nebude tak silná konkurence. Musí se jednat o oblast, pro kterou si nakonec (snad v blízké budoucnosti) vypěstujete vášeň a budete se jí chtít věnovat. Pokud chcete opravdu uspět, pak by vám práce v této oblasti měla přinášet skutečné potěšení a nemělo by se jednat o pouhé zaměstnání.

3. Vytvořte si okruh mentorů – jednotlivců, kteří vám pomůžou poprat se s výzvami, které na vás při budování odborných znalostí zajisté čekají. Cesta k úspěchu je vždy snazší, pokud vás na ní provází a podporují mentoři – a k nim mohou patřit nejen lidé ze sféry vašeho byznysu, ale i lidé mimo ni. Moudrá rada a pomoc při uvedení do problematiky nikdy nejsou na škodu. (A postupem času můžete zjistit, že dělat mentora další generaci vám může přinášet stejné uspokojení jako vaše vlastní kariéra, a navíc vám to v ní může ještě pomoci.)

4. Zatímco si budete budovat své odborné znalosti, porozhlédněte se po jednom či dvou lidech, kteří by se mohli stát vašimi partnery. Investování občas může představovat osamělou činnost, ale talentovaní investoři obvykle mívají po ruce partnery, kteří dokážou zaplnit mezery v jejich vlastních odborných dovednostech a znalostech. Nepovažujte se za investičního génia, který nepotřebuje nikoho, kdo by mu pravidelně pomáhal.

5. Vybudujte si síť kontaktů v oblasti, na kterou se obecně zaměřujete, ale i mimo ni. Tato síť vám může pomoci se získáváním lepších informací, až je budete potřebovat, a navíc vám rovněž zajistí přístup k příležitostem, nápadům, investorům a kolegům a k širšímu světu vůbec. Ti nejlepší investoři mají po ruce rozsáhlou a rozmanitou síť kontaktů.

6. Na jednání s kolegy, partnery a vlastně se všemi se vždy dobře připravte, ať už se jedná o osobní kontakt, nebo virtuální jednání. Improvizace během jednání občas může být zábavná či osvěžující, ale pravda je taková, že ti nejlepší investoři – a profesionálové – chodí na jednání či rozhovory vždy připraveni, přestože jich z povahy své profese pravidelně absolvují velký počet. Dobře vědí, čeho chtějí na jednání dosáhnout, a zpravidla toho také dosáhnou.

7. Dodržujte své závazky a sliby. Pokud to budete dělat pravidelně, nejenže si tím vylepšíte reputaci, ale vzroste i pravděpodobnost, že vaši investoři, kolegové a mentoři s vámi budou chtít spolupracovat ještě úžeji. Nedodržování slibů a závazků patří v profesním světě k jednomu z nejrozšířenějších hříchů a ve světě investic tomu není jinak.

8. Zaměřte se na vybudování své pověsti jakožto investora, který je skromný, kooperativní a chová se eticky. Ruku v ruce s profesním úspěchem snadno přichází i arogance a ve světě investic to platí obzvlášť. Pokud však budete mít reputaci člověka, který je ochotný naslouchat, přijmout radu a pomáhat ostatním a který se zbytečně nevychloubá, pak vás to při budování úspěšné a obdivuhodné kariéry zásadně posune vpřed. Nenechte se svést pokušením překročit etické hranice – pověst je vaše nejdůležitější devíza a překročením etických hranic si ji můžete navždy zničit.

9. Naučte se, jak uznat chybu a jak ji s co nejmenšími škodami co nejdřív napravit. Investoři se vždy budou dopouštět chyb, ale pro opravdu dobré investory je zásadní naučit se, kdy chybu uznat, jak zmírnit ztráty a jak se následně zaměřit na další příležitost. I vinu berte na sebe, místo abyste pravidelně obviňovali druhé (zejména své
kolegy).

10. Najděte si oblasti mimo investice, které vám umožní rozšířit si obzory jako člověk a zažít i jiné věci než jen honbu za penězi a profesním úspěchem. Pokud se budete nepřetržitě věnovat pouze investování, opravdu to není nejlepší recept na dlouhodobý úspěch v investičním světě.

Možná se výše uvedené rady zdají samozřejmé, ale zřejmé věci někdy bývají snadno přehlédnuty. Často si přeju, abych všechny tyto kroky udělal už v době, kdy jsem se připravoval na svou investiční kariéru a začínal s ní. Vyvaroval bych se tak spousty velkých chyb.

Znova opakuji, že ani dodržení veškerých výše uvedených pravidel pro mladé či budoucí investory vám úspěch nezaručí, ale zároveň vás tyto kroky obecně nepřivedou do potíží ani vám nezkomplikují kariéru. Naopak, téměř jistě vám pomohou.

A ještě jedna poznámka na závěr. Kariéra v oblasti investic vám přinese mnohem větší uspokojení, pokud budete věřit, že tento druh činnosti není prospěšný pouze pro vás osobně, ale i pro společnost, v které žijete, pro vaši zemi a její hospodářství. Pokud budete na investice pohlížet pouze jako na způsob, jak vydělat víc peněz, než kolik byste dokázali vydělat v jiné profesi, nikdy nebudete disponovat zaujetím, vervou a radostí potřebnými k tomu, abyste v této profesi uspěli. A navíc se připravíte o spoustu radosti z investování (a ze života obecně). V konečném důsledku totiž nejde pouze o peníze.

ČÁST PRVNÍ /
Konvenční
investice

Z historického hlediska je nejběžnější investicí hotovost – tedy situace, kdy lidé své vlastní peníze jednoduše drží a jsou spokojeni, že jim je nepožírá inflace a že je mají kdykoli snadno po ruce.

Samozřejmě že ruku v ruce s tím, jak lidé postupně zjišťovali, že držení hotovosti (nacpané pod příslovečnou matrací) nemusí vždy představovat to nejbezpečnější rozhodnutí, začaly v držení úspor nabírat na významu banky, které čas od času vyplácely i skromné úrokové sazby sloužící jako pobídka, aby si lidé peníze do banky (nebo jiné podobné instituce, jako například stavební spořitelny nebo družstevní záložny) uložili.

Ukládání hotovosti do banky nebo podobné instituce i v dnešní době stále představuje investiční rozhodnutí a tyto instituce mezi sebou bezesporu soutěží o přístup k finančním prostředkům jednotlivců, aby je mohly jejich jménem spravovat.

Najdou se samozřejmě i jedinci, kteří si dobře dovedou zajistit maximální výnosnost své hotovosti sami, například způsobem, kdy federální vláda ve Spojených státech amerických do určité výše za jistiny ručí. Tyto jedince jsem nicméně do knihy nezahrnul a místo toho jsem se rozhodl zaměřit na jedince, kteří v porovnání s průměrnými investory dokázali dosáhnout mimořádných výnosů. Pokud si jedinci spravují svou hotovost sami, takto mimořádných výnosů obvykle nedosahují. Proto se v této části soustředím na jedince investující do dalších tří druhů tradičních investic – do investic s fixními výnosy, veřejně obchodovatelných akcií a do nemovitostí, jakož i na další subjekty tradičně investující do těchto oblastí (například nadační fondy nebo rodinné kanceláře).

Když Američané na počátku 18. století poprvé začali poptávat lepší výnosy, než jaké bylo možné získat z pouhé hotovosti, investovali do nástrojů s fixními výnosy, například do vládních a korporátních dluhopisů. Tyto investice byly koncipovány tak, aby investorům nabídly atraktivní a předvídatelný roční výnos, přičemž původně zapůjčená peněžní částka neboli jistina byla postupem času splacena.

Tento druh investování nebyl považován za příliš riskantní. Vládní dluhopisy byly považovány za téměř či zcela bezrizikové, přestože některé vlády je čas od času nevyplatily nebo nastala situace, kdy měla původně zapůjčená peněžní částka kvůli vysoké inflaci při vyplacení nižší skutečnou hodnotu.

Za poněkud riskantnější bylo považováno investování do akcií nebo vlastního jmění společnosti (soukromé či veřejné). V těchto případech neexistovala žádná záruka vyplacení jistiny, ale konečné zisky investorů byly považovány za vyšší (ačkoli méně jisté než v případě dluhopisů). Po většinu doby, kdy lidé svěřují správu svých peněz profesionálům, byly dluhopisy a akcie (částečně spolu s hotovostí) obecně považovány za páteř investičního portfolia. (Po mnoho let byl pro investory běžným standardem poměr 60 : 40 – 60 % v akciích a 40 % v investicích s fixními výnosy.)

Třetí část triády investic, které lze nazvat tradičními, často tvořily nemovitosti. Pro většinu lidí napříč historií byla jejich nejcennějším majetkem nemovitost (zpravidla domov). Koncem 18. století začali američtí investoři nakupovat i nemovitosti, které nepotřebovali pro vlastní bydlení nebo základní podnikatelskou činnost, případně do nich investovat. Stejně jako v případě dluhopisů, i nemovitosti byly všeobecně považovány za přiměřeně bezpečnou investici, pokud nebyly koupeny (nebo do nich nebylo investováno) prostřednictvím nebezpečně vysokého zadlužení.

V posledních desetiletích, kdy začaly být příležitosti na trhu s nemovitostmi mnohem komplikovanější a různorodější a výnosy mnohem atraktivnější než u tradičních základních nemovitostí, začaly někteří investoři na většinu nemovitostí pohlížet víc jako na „alternativní“ investice než na „tradiční“. Jelikož většina investic do nemovitostí nepředstavuje v dnešním žargonu „oportunistické“ investice nebo investice s „přidanou hodnotou“, rozhodl jsem se pro účely této knihy zařadit nemovitosti do kategorie „tradičních“ investic.

Tyto tři pilíře tradičních investic – dluhopisy, akcie a nemovitosti – představovaly oblasti, na které se správci majetku jménem svých klientů zpravidla zaměřovali. A to samé platilo i pro další subjekty s velkým kapitálem, jako jsou například univerzitní nadační fondy nebo penzijní fondy.

Investice s fixními výnosy /
LARRY FINK

Předseda a CEO společnosti BlackRock

„Pokud se zaměříte na potřeby svých klientů
a pokud dokážete vytvořit něco lepšího,
než co se obecně nabízí,
pak máte obrovskou příležitost k zásadnímu růstu.“

V mnoha ohledech nejdůležitějším a nejvlivnějším investorem na světě je v posledních letech Larry Fink, který spoluzaložil a stále vede společnost BlackRock, jež se původně zaměřovala na investice s fixními výnosy, ale nyní je největším světovým správcem aktiv. BlackRock spravuje majetek svých klientů v hodnotě 9,6 bilionu dolarů1 a investuje jejich jménem do všech hlavních kategorií aktiv – tedy mimo jiné do investic s fixními výnosy (tj. do různých dluhů, například dluhopisů), veřejně obchodovatelných akcií, EFT (burzovně obchodovaných fondů), soukromého kapitálu nebo do nemovitostí. Viděno jinak, BlackRock není pouze největší investiční firmou na světě, ale patří i k těm nejvýznamnějším.

Nicméně Larryho vliv se neodvíjí pouze od velikosti společnosti, kterou v roce 1988 pomohl od nuly založit. Jeho vliv do stejné míry pramení také z jeho důkladné, téměř encyklopedické znalosti toho, jak se aktiva pohybují po světě a co investoři se svými penězi dělají.

V posledních dekádách se z Larryho stal rovněž spolehlivý poradce – někdy formální a jindy neformální – mnoha hlav států, bankéřů centrálních bank a ministrů financí. Larry je skutečně natolik dobře obeznámený s tímto světem a je v něm natolik respektovaný, že se ve finančním světě hovoří o tom, že by se měl jednou stát ministrem financí nebo předsedou rady guvernérů Federálního rezervního systému (Fed).

Takovou budoucnost asi Larrymu nikdo nepředpovídal, když vyrůstal ve středostavovské rodině na předměstí Los Angeles nebo když po ukončení studia ekonomie na Kalifornské univerzitě v Los Angeles se zaměřením na nemovitosti zahájil svou kariéru jako obchodník s obligacemi ve First Boston, a možná ani tehdy, když se ve společnosti First Boston stal nejmladším výkonným ředitelem a nejmladším členem řídícího výboru. Na Wall Street sice narazíte na spoustu zázračných dětí, ale nikdo z nich nevybudoval společnost jako BlackRock.

Vzpomínám si, že když jsem si v roce 1988 přečetl, že se společnosti BlackRock podařilo zřídit svůj první dluhopisový fond, neměl jsem za to, že Larryho a BlackRock čeká zářná budoucnost. Normálně bych další nové firmě s prvním dluhopisovým fondem takovou pozornost nevěnoval, ale jeden můj bývalý kolega z Bílého domu, Ralph Schlosstein, byl spoluzakladatel. A dodnes si vybavuju, jak paradoxní mi přišlo, že mladí poradci z Carterovy administrativy (k nimž jsem patřil i já), kteří toho ve dnech svého vládního působení věděli o tajuplném světě financí tak málo, teď působí na Wall Street. Zkrátka jsem si myslel, bezpochyby stejně jako mnoho dalších lidí na Wall Street, že to bude jen další dluhopisová firma bojující o své místo na slunci. Rozhodně jsem si nemyslel, že postupem času se z ní stane samotné slunce.

S Larrym jsem vedl rozhovory u mnoha příležitostí a také s ním už řadu let sedím ve výboru Rady pro mezinárodní vztahy (Council on Foreign Relations), kde jsem pravidelně svědkem toho, jak ta nejprominentnější jména ze světa financí a zahraniční politiky bedlivě naslouchají čemukoli, co Larry říká, ať už se jedná o jakékoli téma. Rozhovor s Larrym byl pořízen online dne 30. června 2021.

DAVID M. RUBENSTEIN (DR): Firma, kterou jste v roce 1988 založil a kterou stále řídíte, je největším správcem aktiv na světě, a tudíž i největším světovým investorem. V současné době spravuje majetek ve výši 9,6 bilionu dolarů a stále roste. Když jste ji po odchodu z First Boston zakládal, dokázal jste si v těch nejdivočejších snech představit, že je možné dosáhnout takového výsledku? Bylo to vůbec myslitelné?

LARRY FINK (LF): Když jsem firmu zakládal, vůbec jsem nevěděl, co znamená 9 bilionů dolarů. Nevěděl jsem ani, co znamená 100 miliard dolarů. Idea byla udělat něco jedinečného, zdůraznit řízení rizik [tj. posuzování možných záporných rizik a příprava kroků k jejich minimalizaci a ideálně k jejich úplné eliminaci]. Firmy z Wall Street, třesoucí se nedočkavostí, až uzavřou další obchod nebo uskuteční další investici, tento postup ne vždy respektovaly. Bylo nás osm kamarádů, kteří se spojili a začali spolu pracovat, ale cílem bylo vybudovat dobrou firmu. Už ve First Boston jsem byl budovatel a jsem jím i v BlackRock. Cílem bylo vybudovat firmu, na kterou budeme pyšní, zbavit se politiky velkých firem a zaměřit se na potřeby klientů. A výsledky prostě budou takové, jaké budou.

Od spousty jiných společností poskytujících finanční služby nás odlišovalo především to, že ani jeden ze zakladatelů neměl žádné finanční ambice. Myslím, že tehdy nikdo nevěřil, že společnost BlackRock zbohatne. Bohatství je výsledkem úspěchu, ale ani pro jednoho z nás materiální statky a zisk obrovského jmění nepředstavoval hlavní motivaci. Tou bylo vybudovat něco, na co budeme moci být pyšní.

DR: Vyrůstal jste v Los Angeles, ve středostavovské rodině, kde se financím ani investování nikdo nevěnoval. Po ukončení bakalářského a magisterského studia na Kalifornské univerzitě v Los Angeles jste zamířil do New Yorku do společnosti First Boston. Co vás k tomu vedlo? A co si o vašem stěhování na druhou stranu Ameriky myslela vaše rodina?

LF: Původně jsem plánoval věnovat se nemovitostem v Los Angeles. Ale během posledního ročníku studií jsem náhodou potkal několik partnerů ze společnosti Goldman Sachs, kteří ve mně probudili zájem o Wall Street. A tak jsem začal absolvovat pracovní pohovory a nakonec mi ve First Boston nabídli pozici v obchodování. Tehdy jsem vůbec netušil, co obchodování je. Ale přišlo mi, že to tak má být, že nic lepšího mě nemohlo potkat. Když jsem byl v New Yorku na pohovorech, byla to má úplně první návštěva tohoto města. Taky to bylo poprvé, co jsem viděl padat sníh, a i to mi přišlo, že to tak má být. Rodiče byli absolutně nadšení. Když jsem tátovi řekl, že můj nástupní plat je 20 000 dolarů, prohlásil: „Tolik si nezasloužíš. Pořád jsi zelenáč.“ Takového si tátu pamatuju.

DR: Na co jste se ve First Boston specializoval? Považujete obchodování s obligacemi za určitou formu investování, nebo jde jen o to, najít kupce a prodávajícího?

LF: Zpočátku to byly cenné papíry kryté hypotékou, protože jsem se díky svému studiu vyznal ve financích souvisejících s nemovitostmi. Ale Wall Street není o investování. Wall Street je o rychlosti peněz. A právě to představuje jednu ze zkorumpovaných praktik Wall Street, protože tam se neřeší dlouhodobé hledisko, řeší se jen usnadnění obchodu.

Můj první den obchodování v oblasti cenných papírů krytých hypotékou byl vlastně vzdělávací, protože tenkrát o tomto druhu cenných papírů nikdo nic nevěděl. Společnosti Fannie Mae a Freddie Mac začaly cenné papíry kryté hypotékou vydávat až v letech 1981, 1982 a 1983. Podstata mé kariéry spočívala ve vzdělávání klientů ohledně této nové třídy aktiv, a jak se tato třída aktiv rozrůstala, byli jsme schopni expandovat. Základ mého růstu ve First Boston se stal základem našeho růstu v BlackRock.

DR: Pomohl jste vynalézt byznys v podobě sekuritizace hypoték a dalších aktiv, jejichž prodej se investorům do té doby nenabízel. Byla právě toto ona inovace, která Wall Street v mnoha ohledech změnila? Nechala se Wall Street unést a tato situace pak vedla k sekuritizaci aktiv za vyšroubované ceny?2

LF: Obecně platí, že z dobrých věcí se stanou špatné věci. Tak trhy zkrátka fungují.

Tento příběh není vyprávěn tak často, jak by měl. Koncem sedmdesátých let představovalo rozpětí [neboli rozdíl v úrokových mírách] mezi hypotékami na spotřebitelské úrovni a desetiletým dluhopisem vydaným americkým ministerstvem financí zhruba 450 bazických bodů, tedy 4,5 %. Prostřednictvím sekuritizace jsme toto rozpětí snížili na zhruba 150 bazických bodů, tedy na 1,5 %. Když se zamyslíte nad úsporami Ameriky a nad mechanismem týkajícím se vlastnictví nemovitostí k bydlení, pak sekuritizace představovala hlavní důvod, proč si větší množství Američanů bylo schopno pořídit vlastní bydlení.3

Změny ve vládou ovlivňovaných charakteristikách poskytování finančních záruk, které se poprvé objevily v roce 2004, se zaměřily na dvě věci: aby více lidí mělo vlastní bydlení a aby se snížily zálohové platby. Výsledkem byla situace, kdy mohli hypotéku získat i jedinci s méně kvalitním kreditem, kteří by na hypotéku dříve nedosáhli; zpravidla byly označovány jako „rizikové hypotéky“. To vedlo k finanční krizi. Struktura cenných papírů krytých hypotékou zůstala silná, dobrá a pro společnost nadále prospěšná. Všechny dobré věci mohou vést ke špatným výsledkům, pokud nejsou řádně spravovány, a právě k tomu ve skutečnosti došlo. Ale když to všechno sečteme, i s finanční krizí se úspory pro Američany z hlediska možnosti vzít si hypotéku pro jednu rodinu rozložily do zhruba 150 bazických bodů vůči sazbě desetiletého dluhopisu vydávaného americkým ministerstvem financí, a to je úžasný výsledek sekuritizace.4

DR: Ve First Boston jste byl hvězda. Proč jste se rozhodl odejít a založit si vlastní společnost BlackRock? Nedivili se kolegové na Wall Street vašemu počínání, když jste odešel?

LF: V jednatřiceti jsem se stal nejmladším členem výkonného výboru a ve čtyřiatřiceti se ze mě stal ve First Boston vyvrhel, a to kvůli velké ztrátě, kterou má skupina utrpěla. To je jeden z hlavních důvodů, proč jsem odešel. Ve First Boston neexistovalo řízení rizik. Dávám to za vinu spíš sobě než samotné společnosti. Obchodovali jsme velké objemy aktiv. Po řadu let jsme byli nejvýdělečnější divizí společnosti, až jsme najednou nebyli. Jedno čtvrtletí naše skupina zaznamenala ztrátu ve výši 100 milionů dolarů, z které jsem byl viněn já. Nikdy jsem společnosti neodpustil, jak nepartnersky se zachovala. Během okamžiku se ukázalo, že celý původní koncept partnerství a přátelství byl falešný.

To bylo v roce 1986. Trvalo mi rok a půl, než jsem se rozhodl, co chci dělat. A po roce a půl jsem odešel, abych ve spolupráci s Blackstone založil BlackRock.

DR: Jaké jste měl při zakládání BlackRock ambice? A proč jste tak učinil s maximálním úvěrovým limitem od společnosti Blackstone ve výši 5 milionů dolarů výměnou za zhruba 40 % vaší společnosti? Využil jste vůbec tento úvěr? A na co jste se zaměřil jako první?

LF: Celá ta epizoda ve First Boston zničila mé sebevědomí. Měl jsem pár přátel ochotných mě financovat, abych mohl založit svou vlastní společnost. Hodně mě zaujali Steve a Pete [spoluzakladatelé Stephen A. Schwarzman a Peter G. Peterson] z Blackstone, to, jak mluvili o partnerství. Stal jsem se čtvrtým společníkem v Blackstone Group. Měl jsem pocit, že mezi námi vznikne silné partnerství a přátelství, která jsem hledal.

Jak jste zmínil, poskytli mi úvěr v maximální výši 5 milionů dolarů výměnou za 40% podíl. Myslím, že jsme vyčerpali asi 100 000 dolarů. Pak jsme začali vydělávat, na konci roku jsme tu úvěrovou dohodu zrušili a Blackstone získala svých 40 % za nic. Následoval rychlý růst. Byli jsme velmi úspěšní, dokonce i v prvních šesti měsících, a velké zásluhy za to připisuju Stevu Schwarzmanovi. Věřil mi víc, než jsem si věřil já sám. Náš rychlý růst byl původcem toho, že jsme se o pár let později od Blackstone oddělili.

DR: Svou investorskou zdatnost jste prokázal, když jste postupně koupil od společnosti Merrill Lynch jejich divizi správy aktiv a poté také Barclays Global Investors. Přispěly tyto investice k tomu, že společnost BlackRock rostla a od byznysu investování do dluhopisů se posunula k veřejně obchodovatelným akciím a ETF?

LF: V podstatě jsme byli dluhopisová firma [společnost získávající finance za účelem investování do korporátních a vládních dluhopisů]. Když jsme v roce 1999 učinili první veřejnou nabídku akcií (IPO), disponovali jsme aktivy v hodnotě zhruba 300 miliard dolarů. Vše rostlo přirozeně. Toho roku jsme se stali vyvrhelem ve sféře IPO, všichni si mysleli, že neuspějeme. Byla to éra internetové bubliny (dot.com bubble). IPO bylo ve skutečnosti tak neúspěšné, že jsme museli omezit rozsah nabízených akcií a byli jsme oceňováni o 4 multiplikační body níž, než byl odvětvový standard [tj. společnosti spravující aktiva obchodovaly při poměru cena–výnos (PE) s násobkem 20×, kdežto BlackRock byla oceňována na 16×]. Tak špatně bylo tehdy naše IPO vnímáno. Lidé nechtěli správce dluhopisů a nechtěli institucionální správce.