Kruté požehnání

Emily Thiedeová

This Vicious Grace

Copyright © 2022 by Emily Thiede

All rights reserved

Published by arrangement with Rights People, London

Cover design by Lydia Blagden

Illustration by Sukutangan

Map illustration by Rhys Davies

Translation © Ivana Svobodová, 2023

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2023

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1720-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-1721-3 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1722-0 (MobiPocket)

Holčičkám, kterým „to moc mluví“ a které všechno „moc intenzivně“ prožívají.

Nikdy se nezměňte.

A jedné výjimečné dívce, na niž s láskou vzpomínáme. Chybíš nám.

BeNedizioNi Della DeA

(l’originale)

Alla fine del principio,

la Dea creò isole santuario per i fedeli,

benedicendoli con tre doni:

Alcuni nacquero con la magia.

Un salvatore, per migliorare.

E quando venne il momento della battaglia,

i guerrieri sarebbero stati forti,

perché Lei diede loro una fonte di guarigione.

DeiNA požehNÁNí

(překlad)

Na konci počátku

bohyně stvořila ostrovní útočiště pro věrné,

jimž požehnala třemi dary:

Někteří zrodí se s magií.

Jeden spasitel ji bude posilovat.

A až nastane čas bitvy,

bojovníci budou silní,

neb jim věnovala pramen uzdravení.

přeloženo v roce 242 d.i.,
neznámý písař

••• 1 •••

Attraverso la Finestra Divina, la luce riduce i demoni in cenere.

Světlo pronikající skrze božské okno spaluje démony na popel.

Tři svatby.

Tři pohřby.

Lepší člověk by byl zničený, ovšem Alessa klečící před oltářem, na němž spočívala rakev posázená drahokamy, sklopila hlavu, aby nebylo vidět, že jí neukápla jediná slza. Chrám pod Cittadellou páchl zatuchlinou a smrtí. Vzduch byl plný částeček prachu, které se vznášely jako duchové světlušek.

Bude plakat. Později. Vždycky to tak bylo. Ovdovět v osmnácti bylo koneckonců tragické a žádný z jejích partnerů si nezasloužil zemřít. Přesto bylo obtížné potřetí ronit slzy.

Hugo, její třetí Fonte a zároveň nebožtík ležící před ní, trval na tom, že za to může nervozita, když se mu v jejích prstech třásla ruka. Měla být prozíravější. Což také byla. Jenže bohové si ji vybrali a ona si vybrala jeho. A tak i když věděla, že by pro něj její dotyk mohl být tím posledním, natáhla k němu ruku podruhé.

Alessa Paladinová, vznešená zbraň bohů.

Její nejnovější svatební šaty skončily v truhlici. Vyměnila je za smuteční šat a boty ke kolenům a vlasy zakryla černou mantilou. A samozřejmě navlékla rukavice. Pokaždé ty rukavice. Vlhký chlad jí přesto pronikal až do kostí. Dokonce ani na prosluněném ostrově nedokázalo slunce zahřát to, čeho se nikdy nedotklo.

Alessa spojila ruce jakoby v modlitbě a vyvolala mezi dlaněmi miniaturní větrný vír. Chabý ozvuk Hugova daru vydržel pouhou chvilku, přesto mu ho nabídla zpět. Prázdné místo, jež po té špetce magie zbylo, působilo jako pokání.

Kolena ji bolela, nevstala však, dokud poslední opozdilci neusedli na svá místa. Nebylo to snadné. Každá minuta strávená truchlením byla minutou, kdy nevybírala dalšího Fonteho, a přitom neměla času nazbyt. Stejně jako Fonteové, napadlo ji.

Na jedné straně uličky ji sledovaly neproniknutelné pohledy dvanácti členů Consiglia. Neustále ji pozorovali. Neustále čekali. Zpočátku až bude dost stará pro výběr partnera. A pak — až si najde dalšího. A potom dalšího. Už brzy povolají její další oběť.

Partnera. Jejího dalšího partnera.

Tentokrát to nesmí pokazit. Když to bude nutné, Consiglio nechá jejího dalšího vyvoleného přivléct do Cittadelly s mečem pod krkem, jenže ona chtěla někoho, kdo bude tu roli ochotný podstoupit.

Alessa se cestou ke své lavici zastavila a pozdravila pukrletem Renatu Ortizovou, předchozí Finestru, jejíž moc pohasla před pěti lety v den, kdy Alessa dozrála. Renata s chladnou odtažitostí přikývla, zatímco její Fonte Tomohiro Miyamoto věnoval Alesse soucitný úsměv. Tvořili dobrý pár. Přímo skvělý. Přesně takový, jakým by Finestra a Fonte měli být.

Když se uchopili za ruce, Alessa jako by zaslechla povědomý svůdný hlas závisti. Hrozilo, že se jím nechá strhnout.

Dala by cokoli, aby mohla někoho držet za ruku. Nebo obejmout.

Pro objetí by byla ochotná zabíjet.

Doslova.

Usedla a přitiskla si pěst na ústa, aby se její prudký nádech nezměnil v zachichotání, nebo ještě hůř — ve vzlyk. Nepoddajná černá látka jí svírala hruď, když se pokoušela zklidnit dech. Kdyby jen tušila, jak často bude smuteční šaty potřebovat, požádala by o nové už po prvním pohřbu.

Adrick vklouzl na lavici vedle ní, popotáhl za klopy obleku a ze všech sil se snažil vypadat smutně. „Ani slza pro starého dobrého Huga, sestřičko?“ broukl a sotva přitom pohnul rty. „Měl jsem štěstí, že se vedle tebe našlo volné místo.“

„To je vedle mě vždycky.“ Alessa přitiskla ruce v rukavicích k sobě v marném pokusu zahřát prsty.

Renata na ni přes uličku vrhla varovný pohled.

Přece nemůže za to, že Adrick neuznává pravidla. Snad by ji byl dokonce ochotný obejmout, jenomže ona by ho o to nikdy nepožádala. Finestra se až do Divoranda neměla dotýkat nikoho kromě svého vybraného Fonteho. Navíc bylo příliš nebezpečné pokoušet osud. Při představě, že by na oltáři leželo její dvojče, se jí zvedl žaludek.

Měl by si sednout někam jinam. Od Finestry se očekávalo, že utne veškeré vazby s předchozím životem. Stála nade všemi a stranou všech. Vždycky. Ani o něm neměla přemýšlet jako o svém dvojčeti a rozhodně by s ním neměla hovořit.

„Už sis vybrala dalšího?“ znakoval Adrick, když členové sboru za šelestu rouch obsadili svá místa. V jistém smyslu. Jejich nonno byl hluchý. Díky tomu plynule ovládali znakový jazyk, ale „šeptané“ poloznaky, které Adrick vytvářel rukama na klíně, byly jeho napodobeninou, kterou dokázala rozluštit pouze ona. Papa by se styděl. Jenomže papa tu nebyl. Beztak už ani nebyl její papa.

„Ještě se rozhoduju,“ sdělila mu stejným způsobem.

„Radši sebou hoď,“ pobídl ji a přešel do chraplavého šepotu. „Minulý měsíc jich ze Saveria uprchl tucet.“

Žaludek jí zaplavila hrůza. Už ztratila přehled, kolik vhodných Fonteů zůstávalo na ostrově, ale nemohla si dovolit odstrašit další. Odolala pokušení otočit se, aby zjistila, kdo zůstal.

Bohové všem Fonteům při narození požehnali obrannou magií ohně, vody, země, elektřiny a tak dále, a Fonteové se tudíž těšili úctě a značné vážnosti. Ostrované je považovali za vzácný zdroj moci, ať už byli vybráni do služby, nebo ne. Každý z nich pobíral štědré roční stipendium, nevztahovala se na ně vojenská služba a byli chráněni před možnou újmou.

Což se ovšem změnilo.

„To je jenom dobře,“ sykla Alessa. Hněv byl bezpečnější pocit než panika a ona věděla, že její povinností je nesesypat se před očima druhých. „Ten, kdo opustí svůj lid, není hoden, aby se stal mým Fontem.“

Fonteho magické nadání bylo bez Finestry, která vstřebávala a znásobovala jeho moc, poměrně slabé, ale alespoň měli užitečné schopnosti. Na rozdíl od jejích, jež byly bez partnera, z něhož by čerpaly sílu, v podstatě bezcenné.

Proto nemohla nic namítat proti Adrickově odpovědi: „Lepší nehodný Fonte než vůbec žádný.“

Troufla si na něj krátce upřít popuzený pohled. Její bratr se jí s výjimkou očí — v dobrých dnech zelených, většinou však oříškových — vůbec nepodobal. Vysoký a vytáhlý Adrick se snědou kůží a zlatými kudrnami procházel životem s nenuceným šarmem, zatímco ona po matce zdědila tmavé zvlněné kadeře a hebkou pleť, jež se snadno spálila, a roky pravidel a izolace v ní zadusily veškerou nenucenost a šarm.

„Mohl bys mě trochu povzbudit,“ zašeptala.

Zdálo se, že Adrick tu možnost zvažuje. „Někdo se tomu musí smát.“

„To není legrační.“

„Samozřejmě že není.“ Hlas se mu maličko zachvěl. „Ale kdybych o tom přemýšlel moc vážně, už bych nikdy nevylezl z postele.“ Alessa polkla. Když zemřel její první Fonte Emer, Adrick stál hodiny před zdmi Cittadelly a nejlepší imitací pirátského hlasu hulákal košilaté námořnické popěvky, dokud se její vzlyky nezměnily v rozesmáté škytání. Adrick nikdy nebyl vážný, ať byly věci sebevíc svízelné, a po letech, kdy si přála, aby její situaci bral vážně, si vlastně nebyla jistá, jestli by unesla, kdyby to skutečně udělal.

Sólista spustil Canto della Dea v obecné řeči. Brzy se k němu přidal další v prastarém jazyce a pak ostatní, až tucet jazyků splynulo v harmonii stejně spletitou jako jejich komunita.

Společně chráníme. Rozděleni podléháme.

Když umlkl poslední tón, vrásčitý padre Calabrese se vyšoural vzhůru po schodech a několikrát si odkašlal, přestože nikdo nemluvil.

„Bohové jsou krutí, avšak milosrdní,“ spustil.

Jemu se to snadno řekne.

„Na počátku stvořila Dea lidstvo, ovšem Crollo trval na tom, že máme příliš mnoho vad, že jsme příliš sobečtí, abychom přetrvali. Když Crollo seslal oheň, Dea vykouzlila vodu a uhasila jej. Když vyvolal bouře, Dea nám poskytla skrýš. A když se zařekl, že očistí zemi a začne nanovo, Dea se mu postavila, neboť v nás měla důvěru. ‚Samotný člověk,‘ pronesla, ‚je nit, již lze snadno přetrhnout. Vzájemně spjati jsme však dostatečně silní, abychom přežili.‘“

Alessa se zavrtěla na tvrdé lavici. Jestliže vstane, mohla by při vší smůle ztratit cit v nohou a skácet se. Dea jí měla v rámci požehnání v podobě velké smrtící moci ještě laskavě přihodit jistou míru otrlosti vůči nepohodlí.

Jakmile vycítila, že padre Calabrese obrací pozornost k ní, lehce se napřímila.

„A tak Dea s Crollem uzavřeli sázku: Crollo bude moci do světa vyslat své nenasytné poskoky, avšak Dea z moře vyzvedne ostrovy, jež se stanou útočištěm pro její věrné, kteří budou usilovat o harmonický život, prokáží svou cenu a odmítnou Crollův cynismus. A jelikož nás Dea miluje, vyzbrojila své děti dary…“

Zatímco k ní ostatní obraceli kradmé pohledy, Alessa se snažila ze všech sil vypadat dostatečně jako dar.

I když to všechno byla pravda a očividně měli vůči Dee dluh, bohyně přece jen mohla zvolit jednodušší řešení. Například neproniknutelný štít. Nebo mohla ostrovy učinit neviditelnými. Třeba mohla s Crollem vyjednat jednu celoplanetární pohromu, kterou by si na půl století odbyli podobné nesmysly. Jenže to ne. Dea se ve své nekonečné moudrosti rozhodla svým dětem udělit lekci o soudržnosti a partnerství tak, že stvořila spasitele, kteří nedokázali zachraňovat, když na to byli sami.

Bohy seslaný pár existoval jako neustálá připomínka, že sdílená síla představuje cestu ke spasení. Proto Finestra dokázala pouze posilovat magický dar někoho jiného.

Ruku v ruce s operním pěvcem by dokázala srazit na kolena i nejtvrdšího hudebního kritika. Pár minut poté, co se dotkla lukostřelce, dokázala pokaždé zasáhnout střed terče. A v páru s Fontem dokázala porazit vojsko démonů vyslané bohem chaosu.

Tak to aspoň mělo fungovat.

Když Alessa poprvé stanula před Consigliem, vrásčití starci jí vysvětlili její úlohu, jako kdyby byla stejně snadná jako napočítat do tří.

1. Zvol si Fonteho.

2. Nezabij ho.

3. Posil jeho kouzelnou moc, abys zachránila všechny a všechno na Saveriu — nebo zemřeš jako první.

Alessa sklouzla pohledem ke třpytící se rakvi.

No, první nebude.

Ještě stále se našli lidé, kteří tvrdili, že ta úmrtí jsou dobrým znamením. Jistě, byla to nesmírně smutná záležitost, současně v tom ale bylo něco povzbudivého. Finestra natolik mocná, že nedopatřením zabila svého prvního Fonteho? Při obléhání jim poskytne dobrou ochranu. A smrt toho druhého? No, nehody se stávají. Navíc byla mladá a tyto věci vyžadují čas. S dalším Fontem si jistě bude dávat větší pozor. Jenomže po třech pohřbech už Alessina moc nepůsobila jako příslib vítězství a čas se krátil.

Smuteční obřad skončil slovy: „Per nozze e lutto, si lascia tutto, però chi vive sperando, muore cantando.“ Na svatbě i pohřbu se s někým loučíme, však kdo žije s nadějí, i ve smrti zpívá. Bylo to možná to nejsmutnější, co kdy slyšela. Hugo rozhodně neopustil svět s písní na rtech.

Když nosiči s rakví procházeli uličkou, hosté natahovali ruce a krátce se dotýkali lesklého povrchu.

Alessa to neudělala. Ať z Huga zbylo cokoli, duše či duch, uvítal by, aby se od něj držela dál.

Zatímco rakev putovala pod obloukem s kamennými reliéfy bohů, dav zamumlal „Odpočívej po boku hrdinů“ a Hugo byl ten tam.

Hrdina byl poněkud nadnesený výraz. Jediné, co udělal, bylo, že zemřel. Ovšem Alessa neměla právo se proti tomu jakkoli ohrazovat.

Smuteční hosté vstali, pomalými pohyby si uhlazovali kabátce, rovnali sukně a ometali z oblečení neviditelný prach.

Alessa ucukla, když ji Adrick dloubl loktem do žeber. Při tom vzácném momentu tělesného kontaktu se jí rozbušilo srdce.

Aha. Všichni otáleli a jí to nedocházelo.

Ukázala za svými zády Adrickovi obhroublé gesto, potom se zvedla z lavice a zamířila k Deině svatyni v přední části chrámu. Zatímco se bude modlit, všichni budou moct odejít.

Taková svědomitá Finestra. Tak zbožná. Tak poslušná.

Skrytá ve výklenku před zraky zvědavců usedla vedle kamenné Dey na oltář a opřela tvář o její studené mramorové rameno. Hruď ji bolela. Alessa v ní cítila prázdnotu i touhu po všem, co postrádala.

Po rodině, kterou opustila.

Po přátelích, které nepoznala.

Ani pevnost vyhloubená ve skalním podloží ostrova nebyla určená jí. Až nastane Divorando, ostatní lidé — lidé, kteří měli rodiny a přátele — se tam spolu budou choulit ve tmě a budou děkovat bohům, že nejsou ona.

Když se v chrámové lodi rozhostilo ticho, Alessa v osamění vystoupala po širokých schodech k piazze nad chrámem a měla co dělat, aby v těsném sevření šatů zvládala dýchat. Teplota s každým krokem stoupala a látka zvlhlá potem se jí lepila na kůži. Aspoň že jí Consiglio poté, co ji při posledním plese o letním slunovratu postihl úpal, konečně dovolilo, aby si v soukromí mohla odložit závoj, a nejnovější móda v oblasti sukní — vzadu dlouhých až k zemi, ale s překládaným řasením, jež se vepředu křížilo — ji uchránila před tím, aby v hlavním městě Saveria, Městě tisíce schodů, den co den nepadala na nos.

Vykročila ven, zamrkala ve světle a chystala se zaujmout místo vedle Toma a Renaty. Strážci s rudými tvářemi lemující široké schodiště k Cittadelle zasalutovali. Uniformy měli naskrz propocené. Shromáždění lidé, kteří na ni čekali, se ztišili a poklonili nebo předvedli pukrlata.

Z Alessiny obvyklé vyhlídky — balkonu ve třetím poschodí Cittadelly — elegantní mladé ženy ze Saveria často připomínaly hejno pávů, jež se hrdě neslo městem v sukních barvy drahokamů. Teď se oděné v černé a šedé houfovaly okolo okrajů piazzy jako špinaví holubi.

Nikdo se nepodíval přímo na ni, jako kdyby byla příliš děsivá, aby na ni mohl člověk ulpět zrakem, a přesto ji tíha jejich pohledů dusila ze všech stran.

Do toho. Skloňte se před požehnanou spasitelkou, která vám neustále zabíjí přátele a příbuzné.

Renata na ni vrhla strohý pohled a Alessa zrudla, jako by ty svatokrádežné myšlenky vyslovila nahlas. Ačkoli byl mezi nimi věkový rozdíl dvou desetiletí, Renata vypadala dost mladě, aby ji se snědou pokožkou, zlatými vlasy a výraznýma hnědýma očima mohli považovat za Alessinu sestru, jenže pro Renatu byla Alessa pouze povinnost, nikoli člen rodiny či třeba aspoň přítelkyně. V podobných okamžicích to bylo bolestně zřejmé.

V Tomově výrazu byla naopak patrná vřelost. Snažil se ji povzbudit. „Pamatuj si, vystrašení lidé touží po jistotě.“

„Jsi sebevědomá,“ připomněla jí nenápadně Renata. „Máš věci pod kontrolou.“

Alessa vycenila zuby v „sebevědomém“ úsměvu, při němž sebou jeden ze strážců trhl. Raději ten výraz trochu zkrotila.

Upřímně, kdyby měla popsat svou maličkost všemi možnými způsoby, „sebevědomá a má věci pod kontrolou“ by se na seznam nedostalo.

Když ji zde na piazze prvně představili, všichni se k ní nahrnuli s očima jiskřícíma nadějí a s úsměvy plnými příslibů.

Jeden den byla obyčejnou dívkou a vzápětí se z ní stala Deina spasitelka. Milovaná, důležitá a tak oblíbená, že nevěděla, kam se dřív podívat.

Už to však neplatilo. Nyní nikdo nebojoval o to, aby se stal jejím Fontem. Nikdo s ní nechtěl sdílet svůj dar. Ačkoli o skutečné sdílení vlastně ani nešlo. Sdílení by znamenalo, že dostanou něco na oplátku. Že budou na konci té transakce oba naživu. Takový slib nemohla dát.

Vynasnaží se však. Vždycky se snažila.

I v tak neklidném davu dokázala Fonte snadno najít. Halila je nepřehlédnutelná tíživá atmosféra plná chmur. Setkala se s nimi tucetkrát, ale stále pro ni byli pouhými cizinci s povědomými jmény:

Kaleb Toporovsky, který příliš rychle uhnul pohledem, zatímco si s výrazem neutuchající nudy uhlazoval matně měděné vlasy.

Josef Benheim, dokonale oblečený v oděvu odstínu půlnoční černi. Hleděl před sebe tak upřeně, až téměř slyšela, jak si sám v duchu připomíná, ať ani nemrkne. Tolik se podobal své starší sestře, že Alessa ucítila srdce až v krku. V rodinách se zřídkakdy vyskytl víc než jeden Fonte, když k tomu ovšem došlo, považovalo se to za známku síly, za boží přízeň. Měl by být jedním z Alessiných hlavních kandidátů, jenomže jeho rodiče už kvůli ní o jedno dítě přišli.

Další Fonteové váhavě opláceli její pátravý pohled: Nina Faughnová, Saida Faridová, Kamaria a Shomari Achebeovi.

Většina se snažila splynout s davem. Alessa se jim nedivila. Zatímco ona lidi, které zabila, sotva znala, všichni Fonteové spolu vyrůstali.

Teď se od nich očekávalo, že budou předstírat, že si zoufale přejí, aby si je vybrala dívka, jejíž moc je bez jejich bezcenná.

Deo, dej mi znamení.

Ve skutečnosti potřebovala popostrčit. Hodiny a hodiny shlížela z výšky na město a toužila se dostat mezi lid, ale pokaždé když unikla ze své zlaté klece, její křídla zapomněla létat.

Zvládla udělat pouhé tři kroky, když ji zarazil náhlý rozruch v davu.

Nějaká žena se prodírala pevně sevřenou hradbou lidí, až vtrhla na prostranství.

V zářivě bílém rouchu vynikala jako hvězda na bezměsíčném nebi. Který člověk o pohřbu rozpoutá strkanici?

Ženin pohled ulpěl na Alesse a oči jí zaplály.

Alessa na okamžik propadla pocitu trapnosti. Uplynulo už několik roků od doby, co v její přítomnosti někdo propadl náboženskému vytržení, a tohle nebyla vhodná chvíle pro duchovní uchvácení.

Žena zkřivila obličej, lesk jejích očí potemněl a rozběhla se vpřed.

Alessin tep prudce zrychlil v rytmu kroků na kamenech.

Žena v rouchu nezpomalila, nezaváhala, nevšímala si stráží, které se k ní hnaly ze všech stran. Aniž zvolnila krok, stáhla ruku vzad.

A něco vrhla.

Alesse cosi prosvištělo kolem hlavy s tak pronikavým hvízdnutím, až to zabolelo.

Stráže zakročily, strhly ženu k zemi a jejich těla ztlumila slova, jež se snažila křičet.

Alessa se dotkla krku a ucítila, jak jí konečky prstů v rukavici vlhnou teplou krví.

„Deo,“ vydechla. Takové znamení neměla na mysli.

••• 2 •••

Chi cerca trova.

Kdo hledá, najde.

Alessa dýchala prudce a mělce, přičemž si z krku otírala horký pramínek. Na rukavicích se nesměla objevit krev a na tváři strach. V žádném případě.

Očima sledovala stopu karmínových kapek na kamenech až k dýce lesknoucí se na slunci. Kdyby stála o jeden krok doleva, ostří, jež jí škráblo o ucho, by se jí zatnulo do lebky.

Kapitán stráží vyštěkl rozkazy a jeho vojáci kolem ní vytvořili ochrannou hradbu. Poprvé v životě zatoužila po bezpečí vysokých zdí Cittadelly.

„Počkat,“ pronesla Renata. „Musejí vidět, že se jí nic nestalo.“

Alessa zatnula ruce v pěst. Nebylo možné se skrývat. Ne když šlo o ni. Nikdy. Povinnost volala a do háje s trochou krve.

„Hlavu vzhůru, Finestro,“ zamumlala Renata. „Ukaž jim, že nemáš strach.

Alessa potlačila příšerné nutkání dát se do smíchu a zvedla hlavu tak vysoko, aby si nikdo nevšiml, že se jí do očí derou slzy.

Jakmile zamávala, že je všechno v pořádku, davem se prohnala vlna úlevy — aspoň doufala, že šlo o úlevu — a Renata pokynula, že můžou konečně odejít.

„Je to moc zlé?“ zeptala se Renata, jakmile se za nimi se zaduněním zavřela brána.

„Mohlo to dopadnout hůř.“ Alessa se se zasyknutím zkusmo dotkla rány. „Proč by tohle někdo dělal?“

Nedávalo to smysl. Bylo nepředstavitelné, aby Finestra zemřela před Divorandem. Nebo si to přinejmenším myslela. Řada z jejích předchůdkyň během bitvy utrpěla zranění, ale všechny přežily dost dlouho, aby se dostavily k boji na Finestřin vrch. Bez Finestry a Fonteho by Saverio neměl kdo bránit proti démonům.

„Kdo dokáže vysvětlit pohnutky nepříčetného?“ řekl Tomo a nabídl Renatě rámě. Vyměnili si napjatý pohled.

„Jestli něco víte, povězte mi to.“ Alessa je následovala klenutou chodbou na vnitřní nádvoří. Renata vedle vysokého Toma, jenž si navzdory zdravotním obtížím stále zachovával urostlou postavu, vypadala ještě drobněji.

„Nemůžeš ji věčně chránit, Tomo.“

„Renato,“ naléhal a snědá kůže mu maličko zesinala. „Vždyť ani nevíme, jestli je s tím spojený.“

Spojený? Tu dýku vrhla žena.

„Kdo?“ zeptala se Alessa. Neodpověděli. V takových okamžicích se stávala neviditelnou.

„Říkala jsem ti, že ho máme nechat zatknout.“ Renatin hlas sršel zuřivostí. „Vyhnat ho bičem na vrch a nechat ho zemřít.“

Tomo si povzdechl, jako kdyby se se svým argumentem vytasil už nesčetněkrát předtím. „Za to, že mluví po nárožích?“

„Za to, že podněcuje k násilnostem!“

„Kdo?“ zeptala se Alessa hlasitěji a Renata s Tomem se k ní otočili, jako kdyby se znenadání opět zhmotnila. „Kdo s tím není spojený? Koho byste chtěli nechat zemřít? Řekněte mi to. Jsem Finestra, žádné ustrašené děcko.“ Když to pronese s dostatečnou jistotou, třeba o tom přesvědčí samu sebe.

Tomo mávl rukou, jako by odháněl mouchu. „Jakýsi směšný pouliční kazatel, který si říká padre Ivini. Jen podněcuje strach, aby si naplnil kapsy.“

„A čí strach podněcuje?“ Alessa zničehonic pocítila chlad. Věděla, čeho se bojí ona — hejn démonického hmyzu, jež se snesou z oblohy, a toho, jak všichni počítají s tím, že Finestra útočníky zastaví. Takové už bylo Finestřino břímě — postavit se hrůze, aby před ní ochránila ostatní.

„Jen bláznivě žvaní. Všichni, kdo mají rozum, ho ignorují.“ Tomo pohledem požádal Renatu o podporu, ale ta pokrčila rameny.

Alessa ukázala na své ucho. „Všichni?“

„Všichni až na pár zoufalců, kteří hledají jistotu v nejistém světě. Ale dost už o tom.“ Tomův úsměv byl laskavý, nicméně důrazný. „Musíme se postarat o důležitější záležitosti.“

Důležitější než její život? Alessa se zamračila. Možná z nich dokázala vymámit jednu odpověď, to však neznamenalo, že pokládala správné otázky.

Renata si povzdechla. „Už se to nebude opakovat. Nemysli na to.“

Jistě. Mnoho věcí, které si Alessa měla zapamatovat, se často vytrácelo jako písek mezi prsty, jenže na dýku, jež jí mířila na hlavu, asi hned tak nezapomene.

Renata si promnula spánky. „Čím dřív si zvolí Fonteho, tím lépe.“

„Ani jsem neměla příležitost si s někým promluvit,“ namítla Alessa. „Musím se rozhodnout zodpovědně. Potřebuji, aby to tentokrát vyšlo. Prosím.“

Prosím, nenuťte mě znovu zabíjet. Klidně to mohla vyslovit nahlas. Věděli, jak to myslí.

Tomo udělal pohyb, jako kdyby jí chtěl stisknout paži, a místo toho si rozpačitě uhladil rukáv. „Co na nějakém představení? Na plese, kde mohou všichni vhodní Fonteové ukázat své umění a ty budeš mít příležitost si s každým pohovořit.“

Pod hrudní kostí pocítila záchvěv očekávání. Předpokládala, že stráví několik příštích dní v izolaci a bude Deu úpěnlivě prosit, ať jí dá znamení, než se rozhodne, koho k sobě připoutá, ale ukázka magických darů by pro jednou mohla být právě tím, co potřebovala, aby vybrala správného Fonteho.

„Zítra.“ Renata přikývla. „A musí vypadat naprosto výjimečně. Čím víc drahokamů, tím lépe. Chci, aby z ní přímo sálal důkaz Deiny přízně.“

Alessa pocítila znechucení. Kdysi snad spojovala bohatství a šperky s něčí cenou, ale teď už znala pravdu: bohové dávali a brali z vlastních nepochopitelných důvodů a jen blázni se v tom pokoušeli najít smysl.

Jako ona. I ona byla takový blázen. Protože tomu stále chtěla porozumět.

„Perfektní,“ souhlasil Tomo. „Naši hosté budou odcházet uchváceni naší požehnanou spasitelkou připravenou zvolit si svého posledního, pravého partnera. Tím umlčíme kverulanty.“

Alessa pořád netušila, proč je vlastně potřebují umlčet, ovšem znovu se pohroužila do své neviditelnosti, nechala je plánovat a na nohou těžkých jako z olova stoupala vzhůru po schodech.

Adrick by věděl, co ten chlapík Ivini vykládá — sbíral drby jako děti hezké kamínky —, jenomže ona neměla ponětí, kdy ho opět uvidí.

Zvenku Cittadella vypadala jako masivní kamenný blok, ale za strohou fasádou se v budově mísily prvky vojenské pevnosti a elegantního sídla se skvostným atriem ve středu a velkolepými zahradami vzadu. První dvě podlaží byla určena výhradně praktickým záležitostem. Nacházela se tu společná jídelna, kasárny, zbrojnice a prostory pro výcvik, zatímco druhé podlaží sloužilo jako velitelské ústředí.

Vyšší poschodí byla ovšem vyhrazena soukromým komnatám Dua Divino, božského páru. Párů, množné číslo, neboť kdykoli povstala nová Finestra, předchozí Finestra a Fonte se měli vrátit do Cittadelly, aby zde zůstali po dobu pěti let, jež jim Dea poskytla k výcviku svých nástupců.

Dea však asi přehlédla příslušný dodatek božské smlouvy, kterou sepsala s Crollem, protože místo toho, aby Crollo vyslal Divorando při pátém výročí vzestupu nové Finestry, vybíral náhodný měsíc v průběhu pátého roku, a nikdo přesně nevěděl, kdy zaútočí, dokud se nedostavilo První varování.

Uplynulo sedm měsíců pátého a závěrečného roku a Alessa nebyla o nic blíž nalezení spolubojovníka než v den, kdy ji Consiglio jmenovalo.

Oficiální hodovní síň ve druhém poschodí byla prázdná a tmavá a Tomo s Renatou se ještě nevrátili do svých komnat, Alessa tudíž cestou do třetího poschodí určeného pouze pro ni nepotkala jedinou živou duši. Tak to mělo i zůstat, dokud nenajde někoho, kdo si zabere část vyhrazenou Fontemu. Největší knihovna na Saveriu, soukromá kaple a dvě komnaty pro jednu osamělou dívku.

Když došla na vrchol schodiště, Lorenzo, mladý voják pověřený hlídáním jejích komnat, navzdory olivové pleti zbledl. Měl jí otevřít dveře a provést důkladnou prohlídku místnosti, než vejde dovnitř, ale podobně jako řádka stráží před ním se odmítal dotknout čehokoli, co jí patřilo.

Nyní si otvírala dveře sama.

Nikdy se o tom nezmínila nahlas, avšak kdykoli před ní někdo vystrašeně ucukl, bodalo to jako ledová voda na holé kůži. Obzvlášť pokud šlo o vojáky. Dobrovolně se přihlásili, že se postaví houfu démonů, a přitom se chovali, jako kdyby byla něčím daleko horším.

Lorenzo se milostivě uráčil přelétnout po pokoji zběžným pohledem a vrátil se na své místo, přičemž si pro sebe mumlal cosi, co znělo podezřele jako ghiotte.

Nenasytná.

Alessa kopnutím zabouchla dveře.

„Nebuď nenasyta,“ hubovali ji rodiče, kdykoli je požádala o víc sladkostí, než kolik měla dovoleno. Vyslovovali to vlídně, to slovo znělo téměř roztomile, jenže jí se v hlavě zabydlely představy Crollových zlodějů. Dokonce i teď se jí často zdávalo o narůstajících drápech a rozích.

Všechny děti na Saveriu vyrůstaly s příběhy o ghiotteích. O tom, jak Crollo před prvním Divorandem posílal démony přestrojené za lidi, aby našli Dein třetí dar. Když ghiotteové našli La Fonte di Guarigione — pramen uzdravení pro vojáky —, ukradli její moc, takže bylo skoro nemožné je zabít a vojsku už nic nezbylo. Byli dopadeni a prokleti za svůj hřích, lidé je pronásledovali nebo nahnali do moře a jediným jejich odkazem bylo varování o následcích nenasytnosti a sobectví.

Někteří skeptikové se domnívali, že ten příběh slouží jako metafora, mravoučná povídačka, která měla udržet lidi v poslušnosti, avšak církevní stařešinové trvali na svém, že každé slovo ve svaté Verità nadiktovala sama Dea.

Finestra byla Deiným prvním požehnáním.

Třetí ukradli ghiotteové.

A druhé neustále zabíjela Alessa.

Sundala rukavice a hodila je k ostatním na hromadu u postele.

Od balkonu vál teplý vánek, jejž prostupovala pronikavá vůně citrusů, a vháněl jí do očí černé lokny, když bosky zamířila ke stolku, na němž měla nachystáno několik druhů chleba, sýrů a ovoce. Sýr se ve slábnoucím světle leskl tukem a chléb byl okoralý. Žádná hostina hodná Finestry, ale ona mohla sotva komukoli vyčítat, že svou práci odvádí špatně.

Zapadající slunce se zrcadlilo dole na hladině oceánu a malovalo růžovozlaté stíny po městě, které se rozkládalo na svahu kopce a tvořilo změť pastelových budov vybělených sluncem. Městské hradby jako by dohlížely na to, aby se domy nesrazily s Finestřiným vrchem tyčícím se na pláži s černým pískem, kde měla Alessa se svým partnerem zaujmout místo v čele saverijského vojska.

Aspoň že jí její vězení nabízelo skvělý výhled.

Měla by se vykoupat, smýt ze sebe krev a úzkostný pot, jenomže místo toho se schoulila v křesle a přitáhla si přehoz po bradu. Hřál až moc, ale jeho tkanina jí klouzala po holých pažích a krku a po dlouhé celodenní dřímotě probírala její nervy k životu. Nebyl to lidský dotek, ale aspoň nějaký dotek. Cokoli bylo lepší než neměnný polovičatý pocit, jež vyvolávaly šaty, které ji pokrývaly od hlavy po špičky nohou.

Po dětství plném zapomenutých školních úkolů, spálených bochníků a odpadkových košů, které pokaždé zapomněla vynést, na ni matka konečně začala být hrdá — v den, kdy se stala Finestrou a musela ji přestat oslovovat „mama“. Jenže i posvěcená bohy dokázala všechny zklamat. Jistě, vždycky se snažila ostatní potěšit. Chtěla udělat své domácí práce, zapamatovat si nákupní seznam nebo zkontrolovat chléb, a teď chtěla ovládnout svou bohy danou moc. Neúspěch nyní neznamenal další cestu na tržiště, ale mrtvé Fonte a zaschlou krev, jež jí praskala na kůži.

Papa vždycky říkal, že každý problém se za denního světla zdá být snazší, jenže ona by potřebovala zpropadeně rozzářený úsvit, aby ulehčil jejímu trápení.

Zavřela oči a škubala za spodek látky, štípala uzlíky nití a přejížděla prsty po švech.

Nejsi sama. Jsi naživu. Byla jsi vyvolena.

Jsi osamělá. Zemřeš. Třeba si Dea vybrala špatně.

Bylo to beznadějné. Nemohla si dovolit zůstat uvězněná v nekonečné spirále obav a jedinou cestou ven bylo najít odpovědi.

Alessa se posadila a nechala přehoz sklouznout na podlahu.

Pokud jí nikdo v Cittadelle nebyl ochoten říct, co se děje, najde někoho, kdo to udělá.

••• 3 •••

Dio mi guardi da chi studia un libro solo..

Bůh mě chraň před tím, kdo své vědění zakládá jen na jediné knize.

Od odchodu z domova neměla Alessa moc příležitostí ke vzpouře, ale teď si ztracený čas vynahrazovala. Pod paží přidržovala lehký plášť, v jedné ruce svírala boty a v druhé hrubý náčrtek tunelů, který začínal měknout, protože nasákl jejím potem. Proplížila se kolem kuchyně, kde se Lorenzo pokoušel flirtovat se služkami, na něž ovšem nedělal valný dojem.

Zastavila se před hodovní síní a naslouchala hovoru i odmlkám uvnitř. Byla vězeňkyní pouze napůl a uvnitř Cittadelly si mohla chodit, kam se jí zlíbilo, ovšem kdyby Renata zahlédla její provinilý výraz, okamžitě by byla prozrazena. Při zaskřípění příboru o keramický talíř zadržela dech a po špičkách pospíchala kolem.

„Kde“ — Alessa při Renatiných slovech ztuhla — „vůbec zítra začneme?“

Alessa se přitiskla ke zdi, dokud se její roztřesená kolena nevzpamatovala, a pak pokračovala po špičkách dál. Točité schodiště za obloukem na nádvoří propojovalo Cittadellu s Fortezzou nacházející se pod ní. Úzké prastaré schody, jejichž střed byl po staletích sešlapaný nesčetnými chodidly, se uprostřed v přítmí svažovaly.

Cittadella budila respekt. To však nebylo nic v porovnání s pevností. Bludiště tunelů a jeskyní vytesaných do samotného ostrova pocházelo z dob původních osadníků, kteří rozšířili vulkanické tunely, aby celý ostrov přebudovali v pevnost.

Finestry neměly už z povahy svého postavení průzkumnické sklony. Za normálních okolností Alessa do Fortezzy vstupovala, pouze aby v doprovodu Toma a Renaty navštívila chrám, ovšem univerzální klíč, jejž ještě nikdy nepoužila, lehce vklouzl do zámku.

Rozechvělá spíš nervozitou než chladem se zahalila pláštěm a vyšla z první brány za hranicí Cittadelly.

Venku se v teplém dusném vzduchu linula sladká vůně růží ze zahrad Cittadelly, Alessa se však odvrátila od vysokých zdí a následovala prosté vůně domova. Slunce zapadalo nad tichými třídami a obchody navečer zavíraly.

Každá terasa překypovala natolik jedinečnými zvuky a vůněmi, že by dokázala projít městem se zavřenýma očima. V části oplývající paprikami a kmínem obratné prsty vydrnkávaly na kytaru melodii, zatímco podpatky klapaly do rytmu. V další v horkém oleji syčely knedlíčky s česnekem a zelenou cibulkou a do toho hlas tak něžný, že musel patřit matce, zpíval ukolébavku, jež zněla jako jarní déšť ťukající o střechu.

Téměř u každého domu rostl citroník, který stál často osaměle na malém ostrůvku půdy mezi kameny, suché větve visely nad prahy a na jinak dokonale čistých římsách ulpívala jejich lepkavá šťáva. To gesto mělo údajně zahánět Crollovy démony, kterým se říkalo „skarabeo“, neboť se podobali rohatým broukům, ale kdyby to skutečně fungovalo, Saverio by nepotřeboval Finestru.

Zastavila se u okna s modrými okenicemi a nutila se pokračovat v chůzi. Předstírat, že je to cizí domov.

Uvnitř nevelké kuchyně její matka něco míchala v hrnci. Natáhla se pro sůl a položila na ni ruku, jako kdyby zapomněla, co chtěla udělat. Stolek uprostřed byl prostřený jenom pro dva. Třeba už Adrick odmítal jíst spolu s nimi. Třeba už jim rodinné večeře bez ní nepřipadaly správné.

Bylo to pouze zbožné přání. Její bratr nejspíš jenom pracoval dlouho do noci.

Večeře voněla jako něco vydatného, co se vaří hodiny, s jehněčím a červeným vínem. Vzpomínky ji ovinuly jako pavučina. Spousta lidí u stolu, historky vykládané tolikrát, že už se z nich vytratil veškerý smysl a změnily se v poezii, děti usínající na měkkých klínech…

Utřela si oči a šla dál.

Možná nikdy znovu nebude obyčejným děvčetem, které stříhá rozmarýn na večeři. Byla to však cena za jejich přežití.

Jak sestupovala níž, uličky se zužovaly, až se domy začaly srážet k sobě, a ostrov se připomínal polními květinami, jež se prodíraly prasklinami v dlažbě, a popínavými rostlinami, které se plazily po stěnách.

Alessa si natáhla kapuci, když míjela strážce, kteří drželi hlídku u městské brány, ovšem ti si jí nevšímali. Byli tu od toho, aby vyhlíželi blížící se hrozby, ne dívky odbíhající do přístavu, kde lidé zůstávali vzhůru do noci a zaplétali se do potíží.

Na Saveriu byli zločinci za své prohřešky označeni tetováním a ti, již se dopustili nenapravitelných činů, byli vyhoštěni na pevninu, kde bez ochrany Dua Divino a jeho vojska zahynuli při dalším Divorandu. Ostatní byli odsouzeni nosit znamení svého provinění všem na očích, a když se Saverijci zabarikádovali ve Fortezze, ponechávali ocejchované venku, ať se brání sami. Po večerce nesměl žádný ocejchovaný bez úředního povolení vystaveného Cittadellou vstoupit do města.

Po udusané cestě k přístavu nikdo další nekráčel, ale noční zvuky zesílily, aby zaplnily okolní prázdno. Trávou pelášila drobná stvoření a bzučela v ní neviditelná křídla.

Když se cesta rozšířila, pisklavé zvuky hmyzu přehlušilo vrzání lodí a kolem bylo náhle plno lidí a pouličních stánků. Pokud město v přeneseném významu představovalo pokrm o čtyřech chodech pro všechny smysly, přístav byl vydatnou dušeninou. Halas bezpočtu jazyků až opájel a v tlačenici těl jedna dívka v plášti prakticky zmizela.

Saverio jako největší ze čtyř ostrovů, jež tvořily původní útočiště, přilákal před prvním Divorandem nejroztodivnější směs lidí z blízkých oblastí, a i nyní, téměř tisíc let poté, co Crollovo první obléhání rozdrtilo světadíly na kosti a prach, se Saverijci chlubili, že se stali zmenšeninou celého světa. Pochopitelně přeháněli, jenomže nezbyl nikdo, kdo by jejich tvrzení mohl zpochybnit.

Alessa zpomalila krok, když se z postranní uličky s prozpěvováním vynořil tucet postav v pláštích. Jejich bělostná roucha ostře kontrastovala s tmavým špinavým pozadím. Přimhouřila oči, aby rozeznala sytě červená slova, jež měli vyšitá na zádech. Fratellanza della Verità.

Kolemjdoucí se shlukli zaujati tím představením. Nebylo se co divit, ze sotva slyšitelného pobrukování naskakovala Alesse husí kůže. Kápě, které jim kryly obličeje, dodávaly postavám nadpřirozené a anonymní vzezření.

Strachem ji zamrazilo v týle, když se z hloučku oddělila jedna postava, stáhla si kápi a odhalila pozoruhodnou tvář a předčasné šediny. Muž se shovívavě usmál a pár lidí začalo tleskat, ačkoli neřekl ani slovo.

Strategicky obklopený září pouliční lampy pozvedl velkou knihu. Nešlo o oficiální výtisk svaté Verità — ze všech lidí právě Alessa dokázala s jistotou poznat rozdíl mezi pravou knihou a padělkem —, ovšem glyfy na obálce se originálu podobaly natolik, že dokázaly ošálit většinu lidí.

Ženy v popředí davu se draly o nejlepší místa a hleděly na muže s uchvácenou oddaností. Alessa konečně zachytila jméno, jež si přihlížející šeptali. Ivini.

„Naši bohové nám říkají, že máme mít víru,“ pronesl tichým hypnotickým hlasem. „Že nám požehnali svatými spasiteli.“

Spasitelem, kterého jste dnes málem zabili.

„Avšak začali jsme být příliš spokojení sami se sebou. Důvěřiví. Naivní.“ Jeho výraz zjihl pečlivě nacvičeným smutkem, avšak bystrým zrakem odhadoval reakci davu. „Ptám se vás, jste si jistí, že nás naše vážená Finestra zachrání, nebo si stejně jako já kladete otázku, zda nás bohové zkoušejí?“

Dítě v zašpiněných šatech se tlačilo davem. Dívenka držela žebrácký klobouk, ale většina lidí si jí nevšímala, přidržovali si měšce a uhýbali pohledem.

Ivini vložil do hlasu zlověstnou monotónnost a dav ztichl. „Ztracené texty nás varují, že přijde den, kdy povstane nepravá Finestra. Taková, kterou pravověrní poznají na první pohled.“

Zapátral pohledem v davu, ovšem jeho vševědoucí zrak na Alessině tváři nespočinul o nic déle než na ostatních. Tolik k jeho teorii. Uměl však přesvědčivě lhát. Potřásl hlavou, jako kdyby litoval dalších slov, která musí předestřít, a přitiskl ruku na srdce. „Sedí si tu, v naší Cittadelle, zabíjí naše vzácné Fonte a navzdory její zkaženosti ji hýčkají. Že ji seslala Dea? To nám sice tvrdí, ale copak by Dea poslala vražedkyni, aby nás zachránila? O tom pochybuji. Ne, tato nosí znamení Crolla.“

Mladý muž s rozcuchanými vlasy a kůží bronzovou od slunce, který právě procházel kolem, vrhl na dav opovržlivý pohled a Alessa s úlevou svěsila ramena. Alespoň někdo nevěřil tomu, co jim svatý muž předhazoval.

„Ptám se vás,“ pokračoval Ivini a jeho zrak získal na ostrosti, „až se přiženou démoni, aby pozřeli veškeré živé bytosti na Saveriu, bude naše drahá Finestra alespoň předstírat, že s nimi bojuje, nebo se prostě bude jen smát, zatímco budou masakrovat naše statečné vojáky? Bude jásat, až budou netvoři hryzat brány Fortezzy, nebo jim je sama otevře? A kdo zemře jako první? Kdo bude nejvíc trpět? Ti z vás, které nechají venku před uzamčenými branami!“

Malá žebračka klopýtla a mince se vysypaly na zem. Její vysoký výkřik protnul Iviniho řeč a ten s hlasitým povzdechem ustal v řečnění a pokynul jednomu ze svých poskoků v hábitech, ať se k holčičce vydá.

Alessa se nemohla prodrat davem, aby tomu nebohému dítěti pomohla, alespoň ještě někdo jiný se k tomu chystal.

Muž v kápi se sehnul, popadl děvčátko za halenu a donutil ji vstát. „Nechť jsou požehnáni nebozí, neboť nevědí, co činí. Kdybys měla rozum a poslouchala moudřejší a zkušenější, žádné peníze bys nepotřebovala.“

Alessa se zamračila a bezděčně vykročila vpřed.

„Pusť ji.“ Dav se rozdělil jako máslo pod ostřím horkého nože, když jím prošel ten mladík. Jeho nevraživý pohled působil ještě znepokojivěji, děsil. Nejspíš byl jen o pár let starší než Alessa, ale kráčel s autoritou někoho, kdo očekává, že před ním ostatní ustoupí.

Iviniho učedník se napřímil a dívčiny nohy se tak tak dotýkaly dlažby. Držel ji pevně. „Patří k tobě? Pokud ano, měl bys ji naučit správnému chování. Bohům se nezamlouvá —“

„Postav ji, nebo se postarám, aby ses s těmi svými bohy okamžitě setkal.“ Mladík se pohyboval zlehka. Pohnul rameny v nenápadné hrozbě, avšak Iviniho nohsled spěšně ustoupil a bezděčně přitom odtáhl i dívku.

Nedostal se daleko. Mladík ho chytil za zápěstí a brutálně mu ho zkroutil, až muž roztáhl prsty.

Dívka se mu vysmekla a hbitě se skryla za svého zachránce jako za bariéru. Vykulenýma očima sledovala, jak mládenec nutí jejího trapiče kleknout a skučet bolestí.

Potom ho pustil a znechuceně si utřel ruce do kalhot.

Učedník se rozhlédl. Svíral zraněnou ruku, ale nikdo mu nepřiskočil na pomoc, ani jeho vůdce. Náboženský zápal Fratellanzy podle všeho nebyl natolik mocný, aby riskovali tělesnou újmu.

„Bratře,“ pronesl Ivini chladným tónem, zatímco mu z očí sálala zuřivost. „Prokazujme druhým milosrdenství. I ti nejbídnější mohou prozřít. Jednoho dne.“

Tmavovlasý neznámý klekl, pomohl dítěti posbírat mince a pár k nim přidal. Poté vstal a pokračoval v cestě podél prázdných výloh k místu, kde se ulice zužovala do malého průchodu. Zastavil se pod oprýskaným štítem s nápisem U Podvraťáků, a když otevřel dveře, ven se vyvalily drsné hlasy. Krátce se ohlédl, jako kdyby vycítil Alessin pohled, zadíval se jí do očí a zvedl obočí v tiché výzvě.

Zrudla a odvrátila se.

Ivini pokračoval v kázání, vkládal do něj svůj hněv a dav reagoval jako suchý troud na podpal. Rychle se rozněcoval.

Alessa měla čelo zrosené potem. Z Renatiných a Tomových slov se zdálo, že jde jen o pár osamocených nespokojenců, ale tohle byl zárodek vzpoury.

„Kdo má odvahu?“ burácel Ivini. „Kdo je dost statečný, aby svrhl falešnou prorokyni?“

„Já to udělám,“ vykřikla jedna z žen a dav se souhlasně rozeřval.

Alessa pomalu ustoupila do stínů.

Smrt se přikrádala blíž, ona se s ní však nechtěla potkat zde.

••• 4 •••

Chi ha fatto il male, faccia la penitenza

Kdo spáchal zločin, čiň pokání.

Když Alessa vešla do lékárny, nad dveřmi se rozezněl zvonek. Naštěstí tu ze zaměstnanců byl právě Adrick. Vzhlédl a kštice nad čelem mu nadskočila, když neobratně předal dózu postarší ženě.

Alessa mu odznakovala, že si s ním potřebuje promluvit.

Nenápadnými pohyby prstů odpověděl: „Chceš, aby mě poslali do vyhnanství?“

„Dýka. Má hlava,“ znakovala a odhrnula vlasy, aby mu ukázala obvaz.

Prudce se nadechl a krátce odpověděl „Venku, deset minut“, načež se otočil zpět k zákaznici a nahlas řekl: „V této jsou přimíchané sušené byliny, ovšem pokud chcete znát můj názor…“

Alessa předstírala, že si prohlíží zboží. Odzátkovala malou lahvičku, a když zachytila zápach tekutiny, rozkašlala se.

Adrick se výmluvně zadíval na otevřené dveře. Alessa odešla a počkala venku.

Když o čtvrt hodiny později vyšel ze ztemnělé budovy, zvedl ruku, ať mlčí, a stroze kývl k hlavní cestě. Zamířil tam, aniž se ohlédl, jestli jde za ním. Měl výrazně delší nohy než ona a nijak se nesnažil přizpůsobit její chůzi.

„Věděl jsi to?“ zeptala se a klusala, aby mu stačila. „Že ten Ivini prohlašuje, že jsem falešná Finestra?“

Jeho mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

„Adricku! Proč jsi mi to neřekl?“

„Věděl jsem, že by ti to dělalo starosti.“

„Neznámí lidé po mně házejí dýky. Mělo by mi to dělat starosti.“

„Tak co děláš tady?“ odvětil zostra. „Jedna dýka do hlavy ti za dnešek přijde jako málo povyražení?“

Zbledla. „Přestala jsem závoj nosit teprve nedávno. Nikdo pomalu neví, jak vypadám“

„Signor Arguelles ano.“

„No, a ten mě neviděl.“

Jako děti trávili bezpočet hodin drcením bylin pro souseda, signora Arguellese, a Adrick se nakonec stal jeho učedníkem. Alessa si nedokázala představit, že by ji ten vlídný starý pán zradil, nebyl by to však ten největší šok, který poslední dobou zažila.

„Pověz mi, co se k tobě doneslo.“ Náhle se zastavila a přinutila bratra, aby se otočil.

„Hele.“ Povzdechl si. „Mám za sebou dlouhý den. Lékárnu zaplavili lidé, kteří chtěli tinktury na odstranění tetování, což je samozřejmě nemožné, a doktoři, kteří potřebovali masti a obvazy, aby ošetřili lidi, kteří se pokusili tetování vypálit nebo vyříznout. Lidé panikaří, myslí si…“

„Že je nedokážu ochránit.“ Domnívala se, že je jediná, kdo v noci nemůže usnout samým strachem, že všechny zklame. Místo toho místní vykřikovali její nejniternější obavy na každém rohu.

Zatahal se za ucho. „No, a dokážeš?“

„Můžeš ve mě věřit?“

„Já v tebe věřím. Jenom…“ Vrhl ostražitý pohled na hlouček lidí, kteří se shromažďovali kolem ženy v rouchu. „Říká se kdeco. Například že tě Crollo proklel nebo že jsi nový druh ghiotteho, který krade Fonteům magii. Někteří si dokonce myslí, že jsi důkaz, že nás Dea opustila a Crollo s námi tentokrát skutečně skoncuje. Zatraceně, existuje i kult, který má za to, že si všichni zasloužíme zemřít a Dea se Crollovi vůbec neměla postavit.“

Saverijci stovky let navzdory nepřízni osudu přežívali. Důvěřovali svým spasitelům, že je ochrání, až se přiženou krutá křídla démonů. A teď to lidé vzdávali. Kvůli ní.

Nikdy se nevyptávala, jestli některé ze vzácných obchodních lodí přivezly zprávy z ostatních ostrovů o jejích protějšcích — ať už se jmenovali jakkoli —, takže bylo možné, že na téhle potápějící se bárce nebyla jediná. Třeba se kdesi za mořem někdo další proklínal, že není schopný dostát své povinnosti. Nic to neměnilo na skutečnosti, že pokud Alessa zklame, ponese odpovědnost za smrt všeho živého na Saveriu. Jestli z toho ostatní ostrovy vyjdou lépe, jejich přeživší jednoho dne připlují na Saverio a najdou zde pusté pobřeží a prázdné trosky, a pokud se dochovají nějaké záznamy, Alessa bude v dějinách žít dál coby varovný příběh:

Alessa, poslední Finestra.

Dein největší omyl.

Se staženým hrdlem polkla. „Ty věříš, že jsem… nový druh ghiotteho?“

Adrick se potměšile uculil. „Zažil jsem tě, když jsi kvůli měsíčkům musela zůstat v posteli. Ghiotte by byl větší drsňák.“

Vycenila zuby. „Adriane Crescente Paladino, kdybys dostal měsíčky ty, brečel bys jako mimino.“

Když Adrick uslyšel celé své jméno, předstíral, že se mu navaluje. „Já vím, já vím. Jsi božská bojovnice a já bezcenný bratr, kterého jsi opustila. Proč ti vůbec záleží na tom, co si myslím? Jsi přece v přímém spojení s Deou. Zeptej se jí.“ Na rtech se mu objevil lehce hořký úsměšek.

„Takhle to nefunguje.“ Zalétla pohledem k soumračné obloze.

„Ty!“ vykřikla žena v rouchu.

Alessa sebou trhla, ovšem žena se dívala někam za ni.

Adrick se rozběhl. „Drž hlavu sklopenou a pospěš si.“

„Znáš ji?“

„Jistěže ne. Ale všichni jsou pěkně neodbytní.“

Zamračila se. Znělo to, jako kdyby žena mluvila k někomu, koho znala. Alessa se ohlédla přes rameno. Žena se za nimi nevydala. Rozohněný dav je nepronásledoval. Zatím.

„Adricku, co mám dělat?“

„Dokaž jim, že se mýlí. Sežeň si Fonteho a pro změnu ho udrž naživu.“

„Já se snažím.“

„Já vím.“ Po očku na ni pohlédl. „Vždycky se snažíš.“

Mlčky kráčeli a mihotavá světla města se přibližovala.

Alessa sklopila hlavu a ukázala ospalým strážcům pověřeným hlídkou nepotetovaná zápěstí. Adrick jim srdečně popřál dobrou noc a došlo i na jakési mužné potřesení rukou.

Poté co se Alessa ujistila, že je kolem vzduch čistý, odemkla vchod do prvního tunelu, na nějž narazili, a vklouzla dovnitř. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsi mi neřekl o Ivinim.“

„Už jsem ti řekl, že je mi to líto.“ Adrickovu siluetu osvícenou měsícem rozdělovaly mříže, jako by to byla mozaika. „Zamkni.“

Alessa s cvaknutím otočila klíčem v zámku. „Spokojený?“

„Nikdy. Měl bych ti ty klíče sebrat.“

„Krádež klíčů k Fortezze je zločin, který se trestá vyhnanstvím.“

„Ach ne, hlavně ne vyhnanství. V životě bych se nedopustil ničeho, za co by mi hrozilo vyhnanství, například toho, že bych se vzpíral církevním výnosům a paktoval se s tebou.“

„Nevyhnali by tě. Jenom by tě na pár dní zavřeli.“

„To je hned lepší. Teď, když jsem riskoval svobodu, mi pověz, koho si vybereš za Fonteho, ať můžu uzavřít pár sázek.“

„Ještě jsem se nerozhodla, a i kdyby, tak bych ti to neprozradila. Vlastně doufám, že budeš poslední, kdo se na Saveriu tuhle velice důležitou informaci dozví.“

Odfrkl si. „Dobrá. Zasloužím si to. Ale všichni se mě na to vyptávají.“

„Proč si myslí, že to budeš vědět? Nezapomínej, že už nejsem tvá sestra.“ Nedokázala skrýt hořkost. „Předali jste mě bohům.“

„Tak to prr,“ řekl a krátce se zadíval vzhůru. „Ve Verità stojí, že to rodiče se mají vzdát vyvoleného dítěte v zájmu společenství. O sourozencích se v ní vyloženě nic nepíše.“

„Aha, tak proto se se mnou pořád bavíš, viď? Díky bratrské skulině v zákoně?“

„Jen říkám, že se v Deiných očích nedopouštím ničeho špatného.“

Na rozdíl od Alessy, která porušila svaté předpisy. To byl celý Adrick. Vyhnul se potížím díky šikovné kličce a ji nechá, ať se cítí provinile. Vždycky uměl využít osobní kouzlo, aby se vyhnul problémům. „Skulina v zákoně sem nebo tam, mama by ti stejně naplácala, až bys měl zadek jako rajče, kdyby zjistila, že špiníš její posvátnou obětinu, když se se mnou stýkáš.“

„Teda, Lesso, to není fér. Miluje tě, ale miluje i Deu a zná svou povinnost. Jakmile vyřídíš zachraňování Saveria a vypustí tě z tvé zlaté klece, bude první, kdo k tobě poletí, aby tě objal.“ Těkal pohledem všude možně, jen přímo na ni se nepodíval. „No, možná tě přímo neobejme.“

„Když to říkáš.“ Její hlas zněl příliš vysoce, příliš nenuceně.

„Ne že začneš brečet. Bohyně nemůžou plakat na veřejnosti.“

„Nejsem žádná bohyně. A nepláču.“

„Dobře. A teď mazej zpátky do paláce a nařiď pár urostlým mladým strážcům, ať tě ovívají, zatímco se budeš cpát bonbony nebo co celé dny vlastně děláš.“

Alessa si pobaveně odfrkla. „No jasně, jsem v jednom kuse samý luxus. Jestli se hlásíš, že mě vystřídáš, tak si posluž.“

Adrick se suše zasmál. „Kdyby to šlo, udělám to, sestřičko. Třeba Dea tenkrát sáhla vedle.“

„Víš ty co? Přines mi ráno po plese várku makronek, které napekla mama, a třeba ti povím, koho si vyberu. Když k tomu přihodíš polovinu výhry.“

„Polovinu?“ Znovu se zazubil. „Na to zapomeň. Minulý týden jsem ti jich přinesl dva tucty. Který prostý smrtelník by jich dokázal tolik tak rychle spořádat?“ Nasadil sardonický tón. „Ach jistě, ty přece nejsi prostá smrtelnice.“

„Jsi příšerný.“

„A ty mě zbožňuješ. Doufej, že si Dea vybrala správné dvojče.“

Ironicky se zasmála. „Jak o tom můžu pochybovat, když všechno jde tak dobře?“

„Hej!“ křikl mužský hlas. „Ty tam, padej odtamtud.“

„Tak zase příště, sestřičko,“ přihodil ještě Adrick, než vzal nohy na ramena. „Snaž se do té doby nikoho nezabít.“

••• 5 •••

Chi sta alle scolte, sente le sue colpe.

Kdo poslouchá za dveřmi, ten se o sobě nic dobrého nedozví.

Když následující večer Alessa rozbalila vrstvy tenounkého papíru, našla v balíčku nejkrásnější šaty, jaké kdy viděla.

Drobné knoflíky na zádech vyžadovaly, aby jí někdo pomohl se zapínáním, ale nějak si poradila. Otočila zadní část šatů napůl nahoru, zapnula knoflíky, pak šaty obrátila a protáhla ruce výstřihem.

Jakmile se podívala do zrcadla, zatajila dech, a nejen proto, že jí šaty stahovaly žebra.

Třpytila se jako démantové moře. Vyztužený živůtek z hedvábí krémového odstínu zdobený drahokamy ukončoval nahoře hluboký výstřih, jenž odhaloval ramena a uprostřed klesal dolů. Stříbrné a zlaté hedvábí vrstvené sukně, jež byla podle módy kratší vpředu a vzadu delší, se při každém pohybu zatřpytilo. Nebyla na veřejnosti tolik odhalená od… no, odjakživa.

Když poprvé vstoupila do Cittadelly, čekala, že tu každý den budou pořádat večírky a že bude mít podobných šatů plnou skříň. Záhy zjistila, že bude dny trávit studiem, výcvikem boje s různými zbraněmi a analýzou válečných strategií, a uvědomila si, že většina jejího oblečení bude sloužit jednomu důležitému účelu — zakryje, pokud možno, každou píď její smrtící kůže.

Ovšem tyto šaty… Hodily by se pro princeznu z pohádky. Vůbec nebyly ušité pro ni, ale jejím jménem je zabavili u nejproslulejší místní švadleny a někde ve městě musela být nějaká velmi bohatá dáma právem vzteky bez sebe.

Alessa se smutným povzdechem vyhledala nejdelší hedvábné rukavice, aby si ruce zakryla až pod ramínka šatů, a punčochy, jež vypadaly pěkně pod zřasenými pruhy sukně. Nedovedla se rozhodnout, jestli se jí k modrým náušnicím z topasu bude víc hodit dlouhý perlový náhrdelník nebo těžký diamantový. Mama tvrdila, že pokud chce žena vypadat vkusně, trik tkví v tom jeden šperk si před odchodem sundat, jenže Renatě šlo o to, aby Alessa působila nechutně nápadně, a tak si Alessa vzala oba.

Naklonila hlavu na stranu a zamyšleně posuzovala líčidla. Chtěla vzbuzovat respekt? Nebo naopak nepůsobit výhružně? Chtěla vypadat hezky? Nebylo snadné najít vzhled, kterým by dávala najevo: Vítejte, nápadníci. Prosím, uspořádejte představení a zasoutěžte si o mou ruku a já se vás pokusím nezabít.

Rozhodla se pro tenké oční linky, růžovou rtěnku a bronzové oční stíny, s nimiž dosáhne oslnivého, ale přístupného vzhledu.

Zkrocení kadeří vyžadovalo hříšné množství sponek osázených drahokamy, ovšem na výsledný účes byla pyšná a doufala, že působí spíš „nedbale elegantně“ než rozježeně. Pomocí další hrsti sponek a uvolněných kadeří zakryla poraněné ucho. Jeho horní část bude mít zvláštní tvar, ale když z něj smyla krev, nevypadalo to tak hrozně. Pokud existovalo nějaké ocenění za únik veřejnému pokusu o atentát, zasloužila by přinejmenším čestné uznání.

V drobných střevíčcích, které vydolovala z kupy bot vzadu v šatníku, hrozilo, že si vyvrtne kotníky a otlačí palce, ale aspoň bude trpět stylově. Kromě toho stejně nebude tančit.

Jednou, až bude po Divorandu a ona si podrobí svou moc nebo ji Dea předá další nebohé Finestře, uspořádá větší a lepší oslavu, s celým orchestrem, diamantovými sklenicemi a kašnou, z níž poteče prosecco. Zůstane do svítání vzhůru, bude se smát se svým Fontem a protančí celou noc ve střevících, které budou elegantní i pohodlné. Když už se nechala unášet představami, mohla rovnou snít ve velkém.