ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice,
Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.,
a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Vychází s finanční podporou Ministerstva kultury ČR.

Při práci na publikaci byly využity zdroje výzkumné infrastruktury
Česká literární bibliografie (kód ORJ: 90136).

Při vzniku publikace byla využita podpora z Akademické prémie,
kterou Pavlu Janouškovi udělila Akademie věd České republiky.

Kniha byla vydána s podporou Akademie věd České republiky.

Ediční příprava a komentář Lenka Jungmannová

Vědecká redakce Jiří Holý

Editor © Lenka Jungmannová, 2022

Commentary © Lenka Jungmannová, 2022

Cover art © Stanislav Podhrázský — dědicové, 2022

Reprography © Tomáš Rasl, 2022

© Josef Topol — dědicové / heirs, 2022

© Nadační fond Česká knižnice, 2022

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2022

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2022 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1511-0 (PDF)

ISBN 978-80-275-1512-7 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1513-4 (MobiPocket)

KONEC MASOPUSTU

hra

Otomaru Krejčovi

OSOBY

KRÁL

JINDŘICH

MARIE

CIHLÁŘ

SMRŤÁK

VĚRA

PANÍ PRAŽKA

RAFAEL

PETR

PŘEDSEDA

TAJEMNÍK

ANEŽKA, jedna z maškar

MLADÍK, husar

MICHAL, maškara s bubnem

PAVLÍČEK, maškara s trubkou

MAŠKARNÍ PRŮVOD

NEMLUVNĚ

ŠAŠEK

KOMINÍK

SECESNÍ ŠVIHÁK

KOVBOJ

KŮŇ

SLAMĚNÝ PANÁK

BÁBA S NŮŠÍ

ŽENICH

NEVĚSTA

MEDVĚDÁŘ

MEDVĚD

MEDVĚDICE

OSTATNÍ MAŠKARY

MUZIKANTI, VENKOVANÉ

1

Úřadovna venkovského národního výboru. V pozadí pracuje u rozhlasové skříně Petr. V popředí stojí předseda s tajemníkem, proti nim starší muž s trubkou, který právě dotrubuje fanfáru. Od pravého portálu přichází mladší muž s bubnem. Starší muž dotroubí.

PŘEDSEDA: Troubí, že je to o rozum. Pavlíčku, Už mi koně vyvádějí —

PAVLÍČEK (rozebírá trubku, foukne ostře do náustku): To foukám jedině o pohřbu. Jinak ne.

PŘEDSEDA (k mladšímu muži s bubnem): A ty, Michale, za co ty jdeš?

MICHAL (sedí na židli, buben má před sebou): Za bubeníka! (Zvedne paličky a spustí.)

Cihlář vejde zprava, pověsí čepici na věšák, zacpe si uši malíčky. Petr udělá nervózní gesto k předsedovi.

PŘEDSEDA (k Michalovi): To stačí! (Dívá se po cihlářovi.)

CIHLÁŘ (dojde k tajemníkovi, podává mu ruku): Já jsem tady cihlář.

TAJEMNÍK: Fidrmuc.

CIHLÁŘ: No, jak se vám u nás líbí, pane doktore?

TAJEMNÍK: Já nejsem doktor.

CIHLÁŘ: Aha.

TAJEMNÍK: Hezký kraj.

CIHLÁŘ: Jo, hezkej —

TAJEMNÍK: Říkal jsem si, když jsem vystoupil z autobusu, to by měl vidět Lada!

CIHLÁŘ: Leda tak.

PŘEDSEDA: Že jo?

TAJEMNÍK: Románský kostelíček —

CIHLÁŘ: Vloni se tam ňák dostali holubi, sedali andělům na rameni a dělali na oltář.

PŘEDSEDA: No, památkáři nás honili!

CIHLÁŘ: Jsou to jen bílý kopce. Víc kamení než hlíny. A dolejc mokřiny. Samá voda.

TAJEMNÍK: A kde se tu bere?

PŘEDSEDA (směje se): Pámbuví, asi je pod náma moře.

CIHLÁŘ: Tady kopnete motykou a vyskočí pramen. Jdete do pěkný díry.

PŘEDSEDA: Nestraš, nestraš. Soudruh Fidrmuc tady kupuje barák.

TAJEMNÍK (k předsedovi): Přijede ta paní?

PŘEDSEDA: Jo, můžem se u ní stavit, ať to vidíte —

TAJEMNÍK: Zvenku to nevypadá špatně.

PŘEDSEDA: To bych řek. Však ten její stavěl půl Prahy, to víte, že na svým nešetřil.

PAVLÍČEK (k Michalovi): Moc do toho řežeš. (Odchází vlevo.)

CIHLÁŘ: Vždyť je to buben.

Tajemník se nakloní k předsedovi.

PŘEDSEDA: Na chodbě, ty dveře vpravo —

Tajemník odchází vpravo.

MICHAL: Aby to nedunělo, když je to dutý. (Odchází vlevo.)

PŘEDSEDA (k cihlářovi): Tak co? Co říkal?

CIHLÁŘ: Ále!

PŘEDSEDA: Žes ho nepřived?

CIHLÁŘ: Jsem jeho chůva?

PŘEDSEDA: To bych to akorát svolával! Ten tady chodí celej nervózní, my už mu na trumpetu hrajem a na buben.

CIHLÁŘ: Na to si musí zvyknout, nejsme ouřad.

PŘEDSEDA: Mně to už leze krkem, celej Král!

MLADÍK (v teplákové bundě vejde zprava, dojídá krajíc): Ahoj, lidi. To má bejt schůze?

PŘEDSEDA: Je tady novej tajemník.

MLADÍK: A chce mě vidět, jo?

PAVLÍČEK (vejde zleva, za ním Michal): Smrťák se ptá, jestli u toho musíme bejt.

PŘEDSEDA: Začnou bez vás.

MICHAL: Bez nás nemůžou začít.

MLADÍK (vytáhne šavli z pochvy): Ta se blejská, prosím, po sidolu!

Zprava vejdou Věra s Marií, nesou prádelní koš s papírovými škraboškami.

VĚRA: Dobré odpoledne! Tak masky jsou tady! Teď je přivezli!

MLADÍK (zastaví Věru s Marií): Ukažte, ukažte to! (Leze jim do koše.)

VĚRA: Bratr se bude zlobit —

Mladík vyndá z koše škrabošku, nasadí si ji. Pavlíček a Michal ho následují.

PŘEDSEDA: Tak si je vem!

CIHLÁŘ: Co si na nich vezmeš? (Jde také ke koši.) Mařenko! Co šaty, šijou se?

VĚRA: Šijou, šijou.

MARIE: Ale já jsem kvůli nim dostala, strejčku.

CIHLÁŘ: Jak to, jak to?

MARIE: On vám to tatínek řekne.

CIHLÁŘ: Proto měl na mě pifku!

PŘEDSEDA: A co jste to sehnali za masky? Jsou ňáký udivený.

VĚRA: Tahle je zvláštní.

MLADÍK: To je ona!

VĚRA: Pro koho je?

MLADÍK: Pro nebožtíka.

CIHLÁŘ (podá masku Věře): Tu nechci. Mně stačí nos. (Nasadí si velký nos.)

PŘEDSEDA: Jak malí vénové.

CIHLÁŘ (podává předsedovi masku): Vem si taky, nebuď srab. Škarohlíde.

PŘEDSEDA (nasadí si masku): Není se do čeho podívat. I to zrcadlo mi zabrali —

CIHLÁŘ: Pocem, Pavlíčku, za co jde moje stará?

PAVLÍČEK: To ti neřeknu.

CIHLÁŘ: Panebože, ani ji nepoznám!

PŘEDSEDA (k cihlářovi): Ty vypadáš.

CIHLÁŘ: A ty! Že neuděláš projev! Udělej projev!

Předseda „dělá projev“.

VĚRA (sedne si ve smíchu na židli): Mně se něco stane!

TAJEMNÍK (se vrací zprava): Tak co bude, soudruzi, co uděláme?

CIHLÁŘ: Vemte si taky jednu.

MARIE (drží koš, k tajemníkovi): Nechcete?

TAJEMNÍK: Ne, děkuju. (Skloní se nad stůl.) Nějak vám nejde ten Král.

Marie odejde s košem vlevo.

PŘEDSEDA (vzdychne): Pěknej prevít.

TAJEMNÍK: Má tu psané dva koně.

MLADÍK: Dneska dali kobylu na jatka.

TAJEMNÍK: A jak to přijde, chalupník —

PŘEDSEDA (zvedl si masku do čela a balí si cigaretu z plechové tabatěrky): Chrapoun má v hlavě počitadlo, má rozum, pane, je mazanej, a chalupník má v hlavě ty svoje kousky, má je tam zadřený, tak se jich drží všema desíti. To by dřív pustil duši.

CIHLÁŘ (na předsedu): On to zná. Taky je z toho.

MLADÍK: Rozpustíme to, ne?

PŘEDSEDA (podívá se na cihláře, k tajemníkovi): To máte těžký, při sobotě, před muzikou —

PAVLÍČEK: Je nás tu pět a půl.

PETR (mluví do mikrofonu): Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest —

SMRŤÁK (v holičském plášti vejde rychle zleva): Já vás zdravím! Předsedo, tobě se omlouvám, ale všecko to visí na mně — pusť mi je, kvůli nim se to zdrží — je to jednou do roka, sakra! — Král vám nepřišel, co?

Předseda mávne rukou. Smrťák si odvádí Pavlíčka a Michala.

PŘEDSEDA (k mladíkovi): Pojď taky!

VĚRA (ke Smrťákovi): Hned jsem tam.

SMRŤÁK (ironicky): Buď tak hodná! (Odejde s Pavlíčkem a s Michalem.)

Věra sbírá odložené masky.

TAJEMNÍK (k předsedovi): Je to škoda. Zapnou vám rozhlas, mohlo se to hned vyhlásit. Připravíme se o pěkný trumf.

CIHLÁŘ: Tadyhle Věruška, ta má na něho vliv.

VĚRA: To na mně nechtějte! (Odejde vlevo.)

PŘEDSEDA (vytáhne hodinky na řemínku, k tajemníkovi): My už jsme se něco do něho namluvili, nemyslete. Měl by to, šťoura, lepší. Ale to radši sedře sebe i děti —

TAJEMNÍK: Pomáhají mu děti?

PŘEDSEDA: Jo, kluk je trochu —

MLADÍK: Cvaknutej.

PŘEDSEDA: Ten jde za ním jako slepej, ale holku má šikovnou. Teď tu byla, ta, co vám nabízela masku —

MLADÍK: Pořád brečíte, že je málo lidí, tady máte dva, a neumíte je přitáhnout.

PŘEDSEDA: Teď máš řečí, teď jo, a když přijde k věci, čumíš do stropu, nebo máš rande.

MLADÍK: Já tu sedím v technický komisi, to není vůbec mý pole!

PŘEDSEDA: Abys věděl, od prvního tě tady máme, budeš vyreklamovanej.

MLADÍK (užasne): Jak to? Nedělejte si srandu.

PŘEDSEDA: Máš po fabrice. Pole jste dali a dělat nechcete nikdo.

MLADÍK: A co bych tu dělal, prokristapána!

TAJEMNÍK: Pomůžeš soudruhům, to tě, člověče, neláká?

MLADÍK: Tebe by to, soudruhu, lákalo?

TAJEMNÍK: Proto jsem tady.

MLADÍK (uhodí paličkou do bubnu): A co u vás dostanu, co?

TAJEMNÍK (k předsedovi): Poslyšte, a což vyhlásit ho rozhlasem?

PŘEDSEDA: Koho? Vždyť nejsou hotoví.

CIHLÁŘ (podívá se do pozadí po Petrovi): Ty se s tím taky ale — to vám řeknu!

TAJEMNÍK (jde k Petrovi): Soudruhu, už to funguje?

PETR: Všecko vám nepoběží.

MLADÍK (k cihlářovi): Co máte proti mně?

TAJEMNÍK (vezme si od Petra mikrofon): Haló, haló! Věnujte prosím pozornost tomuto hlášení: Žádáme rolníka Františka Krále, aby se dostavil na místní národní výbor. Pokud možno ihned. (Zakryje rukou mikrofon a vrací jej Petrovi.)

Zleva vyjde Marie, za ní Věra.

VĚRA (nese kabát, k mladíkovi): Ty prej máš dlouhý rukávy.

MLADÍK (zarytě): A není to fuk? Dlouhý, nebo krátký.

PŘEDSEDA: Tlustý, nebo tenký.

CIHLÁŘ: Koukej, aby ses líbil, že jo, Mařenko?

Mladík si zkouší kabát. Věra špendlí záložky.

MARIE (k předsedovi): Tatínek nemůže. Je doma sám.

TAJEMNÍK (k Marii): Otec vás poslal?

MARIE: Ne.

VĚRA: Mařenka přišla se mnou.

TAJEMNÍK: Chtěli jsme si s ním popovídat. Co tomu říkáte? Jak vy se na to díváte?

Marie mlčí.

CIHLÁŘ: Chtělas na zahradnickou školu, viď?

TAJEMNÍK: Proč jste nešla?

MARIE: Já jsem si to rozmyslela.

TAJEMNÍK: Anebo vás tatínek nepustil?

MARIE: Mám na vás počkat, paní Věro?

SMRŤÁK (vejde zleva): Předsedo, ty mě zničíš!

PŘEDSEDA: Nedělej paniku.

SMRŤÁK (na mladíka): Tak mi ho pusť, s ním to stojí a padá.

PŘEDSEDA (k mladíkovi): Jsi tak důležitej?

MLADÍK: Jsem blbej! Budete koukat, jak vám to roztočím!

SMRŤÁK: Jen to vykecej!

TAJEMNÍK: A co je vlastně —

SMRŤÁK: Maškary! Konec masopustu!

TAJEMNÍK: To se u vás ještě drží?

CIHLÁŘ: A to my si rádi vyrazíme.

PŘEDSEDA: Na to jsme kadeti! (K Smrťákovi.) Tady soudruh Fidrmuc by potřeboval oholit —

SMRŤÁK: Budu se těšit! (Odcházejí s mladíkem, k Věře.) Ten buben přines!

PŘEDSEDA: Tak co? (Z vedlejší místnosti zavřískne trubka, předseda začne skládat papíry na stole.) Tak nic.

Věra zvedne buben, Marie jí podá paličky.

TAJEMNÍK: Počkejte!

Je slyšet důrazné zaklepání na dveře.

PŘEDSEDA: Že by? — Dál, prosím!

Zprava vejde paní Pražka s kabelou a s deštníkem.

PRAŽKA: Přeju dobré odpoledne.

CIHLÁŘ: Starou belu. (Odchází vlevo.)

PŘEDSEDA (k paní Pražce): Pěkně vítám. Tak jste přijela.

PRAŽKA: Jdu rovnou od autobusu, pane předsedo.

PŘEDSEDA: Soudruh Fidrmuc, náš tajemník.

Tajemník podá Pražce ruku.

PRAŽKA: Těší mě, moc mě těší!

Věra se zdraví s Pražkou, odchází s bubnem vlevo.

PRAŽKA (posadí se na židli doprostřed): To byla cesta! Div nevytřesou z člověka duši.

Marie odejde rychle vpravo.

Tma.

2

Zaduní bubny, jeviště se naplní maškarami. Na zadním prospektu je v siluetách vidět vesnici v kopcovité krajině. Maškary okukují jedna druhou a zkoušejí si první kroky v nezvyklých úborech. Poslední přibíhá Smrťák s husarem, naráží mu ve spěchu husarskou čapku a přepásá ho šavlí. Za nimi dobíhají maškara s bubnem a maškara s trubkou. Husar stane uprostřed, vypne se, vytrhne šavli, trubka zavřískne.

HUSAR: Ještě před půl hodinou

jsem neměl do čeho píchnout,

zíval jsem na plnou hubu

v černý hodince nudy,

tupým klackem jsem drnkal

o holý venkovský ploty —

pane, ty hrajou jak harfa:

teď si mávám šavlí a vejskám!

SMRŤÁK: Hlavně to neumaž. Dostals to čistý, tak to v pořádku vrať.

HUSAR: Kde je únor? Je začátek března,

dva dny se tudy hnal vítr,

odemkl ledy a spolykal sníh,

načechral nebožku trávu,

v patách za ním jde teplo,

zase tu umírá smrt!

Trubka zavřískne.

SMRŤÁK: A na večír si přelešti holínky, rozumíš?

HUSAR: Jdu jí na pohřeb tančit!

Nejsem vycpanej slámou,

kašlu na hrací strojky,

žádný drátky

nevedou ode mne nikam!

Trubka zavřískne. Husar vyskočí a obseká se na důkaz svých slov šavlí.

SMRŤÁK: Neblbni pořád s tou šavlí! Je ostrá!

HUSAR: Těma očima můžu

svlíknout i hada, neujde jim nic!

SMRŤÁK: Šetři se, nevyplivni se hned, do půlnoci máš daleko!

HUSAR: Poctivý uši — slyším trávu růst

a můžu vám to celý přezpívat:

zelenou písničkou jsem živ!

SMRŤÁK: Berte to popořádku, chalupu po chalupě!

HUSAR: Je tohle koudel? To jsou pravý svaly,

a těmi svaly já se svalím

a zase vstanu: hele, asi tak!

Trubka zavřískne. Husar udělá kotrmelec.

SMRŤÁK (se rozčilí): Tak ho vidíte, šaška jednoho! Válí se po zemi!

HUSAR (omlouvavě): Z toho krev neteče, to je básnička.

SMRŤÁK (oprašuje ho): A kdo tu za všecko ručí? — Já. A kdo to zaplatí? — Vy ne! Tak se podle toho koukejte chovat. Nebo to sbalím a bude po srandě.

MAŠKARY: Neblázni, Smrťáku.

SMRŤÁK (uklidní se): Je to, doufám, každýmu jasný. Až uvidíte Jindřicha, pošlete ho za mnou, já vám ho zrychtuju. Ale s tím funusem počkáte na půl šestou, až zavřu kšeft, o to bych nerad přišel! (K husarovi.) Ty mi za všecko ručíš.

HUSAR: Můžeš se spolehnout, šéfe.

SMRŤÁK (odchází): A žádný básničky! Nebo — (Udělá významné gesto a odejde.)

Bubny zaduní, maškary se staví do špalíru kolmo k hledišti, dělají alej stromů. Husar stojí v popředí, vytasí šavli, trubka zavřískne, v pozadí se objeví Marie.

HUSAR: Marie, Marie!

Marie se nerozhodně zastaví. Husar volá.

HUSAR: Že jsi taková hezká?

MARIE: Jak to můžete říct?

HUSAR: To my poznáme: sebe po hlase a tebe po kráse. Na koho čekáš?

MARIE (ukáže na špalír): Tady stávaly topoly.

HUSAR: Teď tu stojíme my. Počkej, až bude léto. Uděláme ti chládek, přijdeš?

MARIE: Já nemám čas. A v létě teprve, kdepak!

HUSAR: Tak přijď na jaře. Ukážeme ti, jak se dělají listy.

MARIE: A vy to víte?

MAŠKARY: My to nevíme, my to děláme.

Zvednou paže se zaťatými pěstmi, kolébají se v bocích, pohybují pažemi a předloktím, otvírají dlaně, vlní chvějivě prsty, bubny duní.

MARIE (ve smíchu): Že vás to nemrzí, tak brzy!

HUSAR: V dubnu s tím začneme doopravdy.

MARIE (přiblíží se k nim): Tady je to smutný. Ani pták tady nepípne.

HUSAR: Chceš slyšet vrány? (Tleskne do dlaní.) Kšá!

Maškary začnou mávat pažemi, zaplní celé jeviště, ozve se mohutné krákorání vran.

MARIE (se dívá vzhůru): Panebože, těch je! Úplně zakryjou nebe. Kde se tu vzaly?

HUSAR: Letí na funus. Dodejchává zima!

Maškary se utiší, staví se znovu do špalíru.

MARIE: Už mi nic neukazujte. (Jde do popředí špalírem maškar.)

HUSAR: Za tebou by nás šlo, celý stromořadí.

MAŠKARY: Ta se točí po jiným stromě!

MARIE (vyndá z kapsy jablko, podává je husarovi): Jděte už. Nechcete jabko?

MAŠKARY (honem zvedají ruce, dělají stromy): My jsme topoly, nejíme jablka. My jenom rostem, až do nebe.

MARIE: Co teď budete dělat?

HUSAR: Chodit po vsi. Za tebou taky přijdem.

MARIE: Tak přijďte. Zametu zápraží a hodím tam smrkový chvojí, to krásně voní. Ale mám ráda veselo, bez veselý mi nechoďte.

HLAS (zpovzdáli): Marie, haló, Marie!

HUSAR: Někdo tě volá.

MARIE (podlehne zmatku): Já se s ním nechci potkat!

HUSAR: Uděláme ti stromy, tak hustý, aby za tebou nemoh!

Maškary se staví do špalíru, tentokrát užšího, zvedají ruce, husar stane za Marií s tasenou šavlí.

RAFAEL (objeví se v pozadí, stoupá na špičky): Jsi to ty? Jsi to ty!

HUSAR: Radši si ji pořádně prohlídni.

RAFAEL (zastaví se před špalírem): Proč stojíš u toho roští?

MAŠKARY (zahučí): Jsme rošťáci, húúú!

RAFAEL: Jdu zrovna od autobusu — Marie!

Vstoupí nedůvěřivě do špalíru, pak přidá do kroku, ale maškary náhle spustí ruce a zatarasí mu cestu. Marie se dá do smíchu.

RAFAEL: Ať toho nechají, tebe poslechnou spíš!

MARIE: Jak mě může strom poslechnout? Ten si dělá, co chce, dokud ho nepodříznou.

RAFAEL: To jsou u tebe stromy?

MARIE: Vy z města taky nic neznáte.

RAFAEL: Chci s tebou mluvit —

MARIE: Tak mluv.

Maškary začnou hučet.

RAFAEL: Ať mi do toho nebzučej!

MARIE: Copak les bzučí? Les šumí.

Maškary přidají, stoupají na špičky, zvedají ruce, napodobují vichřici.

RAFAEL (toho využije, chce uniknout, ale poslední maškara mu nastaví nohu, Rafael upadne): Prevíti jste, kořeni jste!

HUSAR (položí mu šavli na šíji): Ani se nehni!

RAFAEL (opírá se o ruce): Já tu pro tebe umřu.

MARIE (klekne si proti němu): Tak se mnou chvilinku mluv.

Maškary s husarem se rozptýlí po jevišti.

RAFAEL (obezřele si klekne): Dostala jsi můj dopis?

MARIE: Nedostala jsem žádnej.

RAFAEL: Jak je to možný? Já sem jedu jen kvůli tobě.

MARIE: To není pravda.

RAFAEL: A co by mě sem asi táhlo, nevíš?

MARIE: Budete se stěhovat, milostpaní nám psala.

RAFAEL: To je fakt. Ale já jedu za tebou, stejně.

Jedna z maškar napodobí hlas paní Pražky.

HLAS (zpovzdáli): Rafaeli! Rafaeli!

RAFAEL (trhne sebou): To je bábina, to je ona!

MARIE: To tvoje andělský jméno!

RAFAEL: Nemůžu za svoje jméno.

MARIE (zvedá se): Stejně jsi moula.

RAFAEL (směje se): To víš.

MARIE (stojí proti němu): Večír je muzika.

RAFAEL: A co děláš teď?

HLAS (se přiblížil): Rafaeli! Rafaeli!

RAFAEL (vyletí): Do prkýnka! Ať ji zadržejí!

MARIE (k maškarám): Udělejte zase ten les, hodně hustej!

RAFAEL: To ona prokoukne!

HUSAR: Tak uděláme hezkej les, aby vábil. S písničkama a voňavej.

Maškary se rozestoupí v háj, husar začne hrát na okarínu.

RAFAEL: Ty jdeš k muzice? Já s tím nepočítal, nic tu na sebe nemám —

HLAS: Rafaeli!

RAFAEL: Škoda. Naučil bych tě twist. Takovej neznáš, koukni! (Dělá figury, okarína ho doprovází.)

HLAS: Pojď mi pomoct s tím kufrem, nebo ho postavím do bláta a bude to!

RAFAEL: Co tomu říkáš? A to se v blátě tancuje blbě!

MARIE: Kam ty na tohle chodíš?

RAFAEL: Vy z venku taky nic neznáte. (Směje se.)

HLAS: Poslechni, kdo je ti milejší? Já, nebo nějaká žába?

MAŠKARY (konejšivě): Fialky, fialky…

RAFAEL (jde do středu, křikne): Kdo je u tebe žába?

Maškary ho obstoupí, dvě z nich vlečou z pozadí velký kufr. Marie toho využije, odchází vlevo.

HUSAR: Marie! Může tě zas něco potkat!

MARIE: Tomu se nevyhnu. Sbohem! (Rychle odejde.)

RAFAEL (k maškarám): Vždyť je prázdnej, vy blázni! Vezem ho na krámy.

MAŠKARY (pochybovačně): Jen aby, jen aby.

HUSAR (přiblíží se k nim): Ten je naditej, pane!

Jedna z maškar začne jódlovat.

RAFAEL (točí se po Marii): Marie!

MAŠKARY (zastoupily mu cestu): Nech na hlavě! Máš tam skřípnutýho tyroláka.

RAFAEL: Já padnu! Tak se dívejte! (Otevře kufr, vyndá bendžo a tyrolský klobouk.) To hraje, když na to šáhnu! (Narazí si klobouk, zvedne kufr, bendžo drží nad hlavou, dá se do běhu.)

Maškary běží za ním.

Tma.

3

U paní Pražky. Pokoj je částečně už v dezolátním stavu: obrazy opřené u zdi, svinutý koberec, zapakované i prázdné krabice a bedny. Jenom kout pokoje je v pořádku: šezlong, křeslo a lampa na stojanu. Na zemi blízko stolku je starý gramofon s troubou. U něho klečí paní Pražka před hromadou knih a rozbaluje balíček, který jí podala Věra. Uvidí župan.

PRAŽKA: Vy jste zlato! Už bych si nevzpomněla. To je můj květovaný, starý, šeredný hadr, ale hřeje to! Hezky jste to přešila. Věruško, co jsem dlužna? Čekám hosti, předsedu s tajemníkem. Mně už je jedno, komu to prodám. Potřebuju peníze! Vy mi budete chybět, vy už jste mi všecko tak porychtovala — Něco vám dám, ať máte památku po mně. (Jde ke stěně, vezme jeden obraz a obrátí jej lícem k Věře.) Co je na tom?

VĚRA: Ňáká — ňáká baletka —

PRAŽKA: Aha, to je Žofi. (Vezme druhý obraz.) Tenhle je váš.

VĚRA: Milostpaní —

PRAŽKA: Žádné řeči, je váš. Nádherná práce! To kopíroval jeden náš známý podle Raffaelovy Madony.

VĚRA: Ale jak já k tomu přijdu?

PRAŽKA: Mlčte, udělala jste pro mne dost. A pak, já ten obraz v Praze mít nemůžu, je to religiózní věc. Tady máte papír a motouz, nemusí každý vidět, co nesete.

VĚRA: To vám děkuju mockrát. (Klekne si k obrazu a balí jej.)

PRAŽKA: Chtěla jsem vás poprosit, kdybyste měla chvíli zítra po poledni, až mi přijede to auto —

VĚRA: Já bych třeba přišla hned ráno —

PRAŽKA: Byla byste tak hodná? Všecko stejně vzít nemůžu, abych polovičku rozdala — Královi dostanou taky nějakou maličkost. Slíbili mi vajíčka —

VĚRA: Zeptám se Mařenky.

PRAŽKA: A ten Král, je pořád ještě —

VĚRA: Pořád.

PRAŽKA: On na to doplatí. Dneska je nejlepší nic nemít. Nic. Já měla dva domy, a nebudu mít nic. Pražskej jsem darovala státu — a ještěže jsem to udělala, teď už to prej ani nechtějí, to se ví, nabrali si toho a nemůžou to stačit! Nic nechci, nic, mám dva pokoje na Jiřího náměstí, platím si činži a je mi docela fajn, to vám řeknu — no, nebudu vás zdržovat, zítra, Věruško. (Podává jí ruku.)

VĚRA (nejistě): Milostpaní, chtěla jsem s vámi o něčem mluvit.

PRAŽKA: Ale prosím. Co byste ráda.

VĚRA: To se týká mladýho pána.

PRAŽKA: Jakýpak mladý pán, je to usmrkanej kluk. Oč jde, Věruško? Proved vám něco?

VĚRA: Milostpaní, vy víte, že chodím ke Královům, s Mařenkou jsme skoro kamarádky —

PRAŽKA: Aha. Ale to už je přece v pořádku, není? Nevymejšlejte si romány. Raf má před maturitou —

VĚRA: Já si taky říkám, je mladej, bůhvíkoho potká —

PRAŽKA: No ovšem. Já se tomu děvčeti divím!

VĚRA: To byste jí křivdila, milostpaní.

PRAŽKA: Přece by se Rafael nenechal pobláznit takovou holčičkou? To ona má animó na ty moje dva pokoje —

VĚRA: Milostpaní! Včera jsem dostala dopis od něho, svěřil mi tam pár řádek pro ni — mám ho u sebe, ten dopis.

PRAŽKA: Klidně mi ho můžete ukázat.

VĚRA (vytáhne dopis z kapsy): Já nevím, je to zalepený — on by mi to neodpustil — je to taková důvěrnost od něho —

Rafael si otevře loktem dveře, v jedné ruce má kufr, v druhé bendžo. Pražka vytrhne Věře dopis z ruky.

RAFAEL (zavře dveře nohou): Dobrej večír. Teda odpoledne.

PRAŽKA (schová dopis): Proč mlátíš dveřma, Rafe?

RAFAEL: Mám plný ruce. (Roztěkaně pustí gramofon.)

PRAŽKA: Myslela jsem, že mi zatopíš, než přijdu.

RAFAEL (zastaví se před Věrou): Byl jsem u vás.

PRAŽKA: Na tebe není spolehnutí. Kde se touláš?

RAFAEL: Honily mě maškary. Můžu za to? (K Věře.) Zatancujete si se mnou?

VĚRA: Já?

RAFAEL: Bodejť!

PRAŽKA: Nepřeskočilo ti, Rafe?

RAFAEL (vezme Věru za ruce): Máte trému? (Začne tancovat.)

VĚRA (zmateně): To nejde, opravdu —

RAFAEL: Tak ne. Já se taky s každým neshodnu! (Zastaví gramofon, vezme kufr.) Zapnu ti nahoře kamínka.

PRAŽKA: Buď tak hodnej!

Rafael odejde s kufrem. Pražka rozlepí dopis a čte.

VĚRA (sklesle): Já jsem vám to neměla dávat.

PRAŽKA: A ne. Udělala jste dobře.

VĚRA (vezme si obraz): Děkuju mockrát, milostpaní.

PRAŽKA: Není zač.

Věra odchází. Za chvíli se ozvou Rafaelovy kroky, Pražka schová dopis a jde ke hromadě knížek, vejde Rafael, vezme si bendžo.

RAFAEL: Vypadla jako cukrář.

PRAŽKA: Jak to mluvíš?

RAFAEL: Jak to vidím.

PRAŽKA: Poslechni, Rafe, co je to s tebou?

RAFAEL: Se mnou? Já nic nepozoruju.

PRAŽKA (zvedá se): Ty mě trápíš, Rafe; ty mě trápíš. (Ukáže na šezlong.) Sedni si tady. A nech toho brnkání, měj aspoň trochu slušnosti, ano? (Sedne si do křesla.)

RAFAEL: Promiň, promiň. (Odloží bendžo, položí se na šezlong.)

PRAŽKA: A nelehej si, když s tebou mluvím!

RAFAEL (sedne si): Můžu si opřít bradu?

PRAŽKA: Přišly na tebe klackovský léta, viď? Hoří to s tebou.

RAFAEL: Asi to se mnou hoří.

PRAŽKA: Já se musím zas do té školy vypravit a zeptat se —

RAFAEL: Ty si děláš zbytečný starosti. (Zvedne se, jde ke hromadě knížek.) To taky povezem s sebou?

PRAŽKA (dívá se po něm): Ty vypadáš!

Rafael se shýbne pro nějakou knihu.

PRAŽKA: Takhle mi do školy chodit nebudeš, to ti říkám!

RAFAEL (listuje v knížce): Když chceš, tak nebudu.

PRAŽKA: Víš, co to bylo za prošení a běhání, aby tě tam vzali, víš dobře, jaký to máš! Z těch lidí, co jsem znala, už skoro nikdo nahoře nesedí —

RAFAEL: Někdo ti něco nakukal, viď?

PRAŽKA: Byl jsi moc hodnej, dokud jsi byl dítě —

RAFAEL: A najednou je ze mne mizera a lump!

PRAŽKA: Rafe, my jsme si jednou slíbili, že budem jako dva kamarádi, že si všecko na sebe řeknem —

RAFAEL: Když ono je to někdy těžký, že jo! Takoví kamarádi zas nejsme. Jsou věci, který mi nejdou z huby — tedy z úst, no — ty si všecko moc bereš, a to je hrozný!

PRAŽKA: Taky jsem byla mladá, ale člověk musí znát míru, kam až může —

RAFAEL: Jenže na to jsi přišla až pozdějc, ne?

PRAŽKA: Tak mi to řekni.

Rafael mlčí.

PRAŽKA: Budu úplně klidná, nic ti nebudu vyčítat, to ti slibuju, Rafe.

Rafael mlčí.

PRAŽKA: Ty jsi zamilovanej, viď?

RAFAEL (zvedne hlavu): Vypadám na to?

PRAŽKA: Jsi zamilovanej, viď?

RAFAEL: A když? (Posadí se.) Ale to není to.

PRAŽKA: Dneska se začíná brzo, je už takovej svět. Ale aby sis dělal vážnou známost, v tvém věku —

RAFAEL: Nechtěj tolik mý dobro, prosím tě!

PRAŽKA: Jednou mi dáš za pravdu, Rafe. A bude možná už pozdě.

RAFAEL (vyletí): Hele, tak já ti něco řeknu a uvidíme, jak vyletíš.

PRAŽKA: No?

RAFAEL: Já jsem o tom mluvil už v létě, podívej, co kdybych nechal tý školy?

PRAŽKA: Rafe —

RAFAEL: Počkej, nevyskakuj hned. Stejně to dělám, jenom že musím, mě to nebaví, já ti stejně dál nepůjdu —

PRAŽKA: Tak dost! To se ani neopovažuj! Takový nápad!

RAFAEL: Jako dva kamarádi, že jo?

PRAŽKA: Rafe, jestli mě máš jen trochu rád, už o tom nemluv!

RAFAEL: To je šílený.

PRAŽKA: Musíš mít přece nějaký — nějaký papíry, ty musíš mít!

RAFAEL: Copak papíry dělají člověka? (Zvedne namátkou z haldy jednu knížku.)

PRAŽKA: Nemluv hloupě. Bez papírů skončíš jako nádeník. Půjdeš k lopatě. Každej trouba si může na tebe houknout. My jsme se narodili, a už si nás vážili! Dneska nikdo moc nemá, proto každej kouká, aby něčím byl, aby se vyšvihnul!

RAFAEL: Ale to je dost hrozný, ne? Dělat všecko jen kvůli tomu!

PRAŽKA: Jinak to nejde!

RAFAEL (uhodí knížkou o zem): Když já, ksakru, chci dělat to, co mě těší! Já se nechci vyšvihnout, mně je takhle docela dobře!

PRAŽKA (sbírá ze země knížku): Moje knížka! Proč mlátíš o zem s mojí knížkou?!

RAFAEL: Takovej škvár.

PRAŽKA: Házet knížkou, to je barbarství, rozumíš?!

Vejdou předseda s tajemníkem.

PŘEDSEDA: Dobrý odpoledne, jsme tady.

PRAŽKA: Čekám vás, pánové — ale jdete do hrozného nepořádku, to mi musíte prominout.

TAJEMNÍK: Jako při stěhování.

PRAŽKA: Řeknu vám, že se hrozím, kam to všecko složím, mám dvě místnosti —

PŘEDSEDA (rozhlédne se po místnosti): No, to bych prodal, milostpani, bejt vámi.

TAJEMNÍK: Jestli je to možné, rád bych to viděl ještě za světla —

PRAŽKA: Jistě, Rafael vás provede — vem si baterku, Rafe! (K předsedovi.) Jak jsem vám psala, pane starosto, vážné zájemce mám, ovšem (obrací se k tajemníkovi) nikomu jsem napevno neslíbila, máte přece přednostní právo, to musí každý uznat —

Rafael stane vedle ní s velkou baterkou v ruce.

Tma.

4

Na jevišti je vesnice z jiného pohledu. Bubny duní, maškary se volně rozestoupí po jevišti, z pozadí přichází Jindřich se svěšenou hlavou, na krku koňský chomout, jde pomalu.

HUSAR (s výčitkou): Jindřichu, Jindřichu!

MAŠKARY (tiše): Aby neutek!

HUSAR: Jako sedlák. Taky už kouká k zemi a nic jinýho nevidí.

MAŠKARY (obstoupí Jindřicha ze všech stran): Sehni se, ať může vítr foukat! Povyskoč, poroste tráva! Zavři oči, nebo nevyjdou hvězdy!

Jindřich se zastaví, zvedne hlavu.

HUSAR: Stromy jsou žíhaný a nebe je červený. Jablíčka zrajou pod zemí. V povětří lítají žáby. Vrabci zobají pod vodou. Kozy běhají pozpátku a listí shazuje vrby a olše. To se ti nelíbí?

JINDŘICH (se usměje): To se mi líbí.

HUSAR: Vloni jsi chodil s námi, měl jsi oči navrch hlavy.

MAŠKARY: Letos má taky ránu.

JINDŘICH: To je náš parádní chomout. (Poskočí, rolnička na chomoutu zacinká.)

HUSAR: To je zvláštní, mít na krku chomout, když nejsi kůň. Nebo jsi kůň?

JINDŘICH (zavrtí v údivu hlavou): Vy jste!

HUSAR: Tady máš stáj. (Přikutálí nízký špalek a vtlačí Jindřicha na něj.) Třeba jsi ušlej. Kde jsi chodil?

JINDŘICH (se otřese): Radši nemluvit.

HUSAR (podává mu podkovu): Vaše kobyla ji ztratila. Nosím ji v kapse od samýho rána.

JINDŘICH (vezme podkovu, drží ji nevšímavě v ruce): Aspoň malý křovíčko kdyby tu rostlo.

HUSAR: My ti půjčíme masku. (Podává mu škrabošku na hůlce, je to tragická maska.) Tu si můžeš podržet před sebou.

JINDŘICH (schová se za škrabošku): Je trochu veselá?

HUSAR: Má hubu od ucha k uchu.

Jindřich se rozvzlyká.

MAŠKARY: Pláče!

HUSAR: Nebreč, nebreč, máš hezký boty.

JINDŘICH (se uklidní): Já jsem byl na jatkách. S naší kobylou. Už byla stará. Už se dívala jenom na jedno oko, ani nechtěla orat. Sedum let neměla hříbátko. Už jí vzali i vojenskou knížku. Tak jsem jí podal kus cukru, dal jsem jí parádní chomout a šla jako na vlastní svatbu, teprve do města jsem ji musel táhnout. (Podívá se na podkovu v ruce, jako by ji teprve uviděl.) A já pořád, kde mohla ztratit tu podkovu!

HUSAR (podívá se po ostatních): Nám chybí blázen. Nechceš ho pro nás udělat?

JINDŘICH: To já nemůžu, blázna. Nevěděl bych, co s rukama.

HUSAR: Ruce ti můžou bejt ukradený.

JINDŘICH: Kdo by mě zastal? Škoda těch rukou.

HUSAR: Běž domů, pověs chomout na hřebík a vem si jen trochu mouky. Uděláme ti tváře.

JINDŘICH: Co by tomu řek táta?

HUSAR: Nic se nedoví.

JINDŘICH: A když se zeptá, kam jdu? Co mu řeknu?

HUSAR: Že jdeš tam, kam čtyři jednoho nesou.

JINDŘICH: Takovou koninu?

HUSAR: Teď jsme tu měli tvou sestru.

JINDŘICH: Kam šla, Marie?

HUSAR: Pro šaty k švadleně. Byla hodnější než ty. Všecky nás pozvala.

JINDŘICH (se zvedne): Ach jo.

HUSAR: Uděláme ti živýho koně, aby tě dovez. Krásnýho koně, kterej řehtá, staví se na zadní a tancuje podle trumpety a bubnu.

JINDŘICH (zvedne ze země šavli): Dej mi k němu tu šavli.

HUSAR (vytrhne mu šavli): Ani za celej svět!

Zamává šavlí, ozvou se bubny, trubka zavřískne, vyběhne kůň, staví se na zadní, vyhazuje, pak dokluše k Jindřichovi, sehne se, ten usedne obkročmo, kůň se dá do cvalu. Jindřich se směje, ruce nahoře.

HUSAR: Už jsi zas na koni! Kam se hrabal ten tvůj!

JINDŘICH: Škoda že nemám tu šavli!

HUSAR: Počkáme na tebe, leť!

Kůň odnese Jindřicha.

HUSAR (se napřímí): To bysme měli.

Tma.

5

U švadleny. V místnosti je šicí stroj a krejčovská panna. Věra sedí na stoličce, v klíně má šití. O krejčovskou pannu je opřený obraz, který si přinesla. Občas k němu zvedne hlavu od šití. Ze dveří do sousední místnosti, kde je holírna, vešel Smrťák, staví vodu na vařič. Zvenku sem dolehne dunění bubnů a rámus maškarního průvodu.

SMRŤÁK: Všecky je vymustruju, a sám tvrdnu doma! To dřív nebylo. To se v poledne zavřelo — (došel k obrazu) — a sakra.

VĚRA: Proč ty si už nedáš pokoj, není ti dvacet.

SMRŤÁK (u obrazu): To ti dala věc!

Věra se po něm podívá.

SMRŤÁK: Že ona akorát ví, komu to vrazit!

VĚRA: Proč jsi tahal včera tu rakev z půdy? Něco tě zase popadlo, viď?

SMRŤÁK: Já mám nápady, jen nech bejt! (Dotkne se rukou obrazu, hvízdne, podívá se na Věru.) Ručně malovaný! (Zamyslí se.) Na jaře koupím andulky, dám si je vedle.

VĚRA: Holírna ti už neříká pane. Musel bys žádat o svolení na obci.

SMRŤÁK: Myslíš? Třeba by mi je odhlasovali, ty andulky. Já bych je živil sám. (U obrazu.) Seženu ti na to kupce, co říkáš?

Věra balí obraz do papíru.

SMRŤÁK: Vyrazila bys dobrý tři stovky. A bez práce! — Jak myslíš, ale tři stovky mít a nemít —

Nablízku zavřískne trubka, vejde Marie, je udýchaná.

MARIE: Dobrý odpoledne!

SMRŤÁK: A jejej! Rukulíbám!

MARIE: Je tam hotový peklo, přilepily se na mě maškary —

VĚRA (sedá ke stroji): Zrovna se na tom pracuje.

SMRŤÁK: To zas budeme jako růžička!

VĚRA: Kdo?

SMRŤÁK: My ne, to dá rozum! Ty se tak blbě ptáš.

MARIE: Nemohli sehnat orchestr. Budou hrát samí kluci.

SMRŤÁK: Ty to natřesou. (Vzdychne.) Kohopak dneska oblažíte? Já bych si sám dal říct, kdyby to se mnou nebylo tak beznadějný.

VĚRA: To jsi zase jednou řek pravdu.

SMRŤÁK: Šij si, šij! To je zvláštní, jak jsou některý lidi na legraci leví, leví — viďte, Mařenko? (K Věře.) Mám nocležníka.

VĚRA: Zase?

SMRŤÁK: Z tý party, co montovala rozhlas.

VĚRA: A kde bude spát?

SMRŤÁK: Vedle. Má daleko domu. Slušnej kluk. Samý prachy. Povídal, že by moh do měsíce mít auto —

VĚRA: Proč jsou pak předpisy? V holírně se kouří, rozvalujou se na lůžku první pomoci —

SMRŤÁK: Tam se rozvaluje i předseda, ten by si jinam nesed.

VĚRA: To není holírna, to je hulírna!

MARIE (ke Smrťákovi): A nezlobte ji.

SMRŤÁK: Můžu já za to, že nemají místnost? Moc se mu tady líbí, tomu mládenci. (Dívá se na šaty.) Tedy, Mařenko, klobouk dolů. V těchhle šatech byste se mohla vdávat.

MARIE: Viďte?

SMRŤÁK: Já říkám jedno: podej štěstí ruku, dokud ji po tobě natahuje —

MARIE: Vy dáváte pořád někoho dohromady, a na sebe jste nepamatoval.

SMRŤÁK: Kdo chce druhýho namočit, musí bejt suchej! Nejlepší máte hodnýho muže, protože pro vás je, Mařenko, nějakýho raubíře škoda.

MARIE (vesele): Že je ho pro mě škoda?

VĚRA: Ten už neví, co mluví.

SMRŤÁK (nepochopí): Hodnýho a šikovnýho, a ten vás bude nosit na rukou.

VĚRA: Ona si sama poradí, až jí přijde ten pravej.

SMRŤÁK: On to taky nemusí bejt on!

MARIE: A stejně to máte u mě rozlitý.

SMRŤÁK (zarazí se): Jak to? Já nevim o ničem.

MARIE: Dneska mě taky necháte vyvést?

SMRŤÁK: Mařenko, za to posvícení já nemůžu. Když mi tu někdo začne s takovou divočinou, tak to zatrhnu každýmu, ať je to Rafael, nebo Gabriel, my nejsme zvědaví na ty jeho psí kusy!

VĚRA: Už se ti z tý vody kouří.

SMRŤÁK (vypne vařič): Ten můj nocležník, někde vás musel vidět nebo co. To jsem nezažil tak poblázněnýho člověka! Řek bych, že tady zůstal jen kvůli vám.

MARIE: To nemusel.

SMRŤÁK: Nebuďte taková.

MARIE: Já jsem.

SMRŤÁK: Konečně, nic se neděje, nic se neděje. Kam by taky dal oči!

MARIE: To jsem ráda.

SMRŤÁK: Ach jo. Nic ve zlým. (Bere hrnec z plotny, Marie mu otevře dveře do vedlejší místnosti.) Děkuju vám, Mařenko! (Odejde.)

MARIE (dojde k Věře, která sedí u stroje, obejme ji v ramenou): Paní Věro —

VĚRA: No — ať tam nestrčím prst! (Přestane šít.)

MARIE: Vy jste smutná, nebuďte smutná.

VĚRA: Těšíte se na večír?

MARIE: Nevím. Těším se. Já nevím. Já mám dneska bláznivej den.

Věra jde ke krejčovské panně, navléká na ni šaty.

MARIE: Jenže to většinou špatně končí, když mám takovej den.

VĚRA: Začíná vám to nejhezčí.

MARIE: Když já jsem taková na nic dobrá.

VĚRA: Vy zrovna! Když se o někom řekne „kluk jako panna“, tak vy jste něco takovýho.

MARIE: Jenže obráceně.

VĚRA: Na vás by se muselo teprve něco vymyslet.

MARIE (dotkne se šatů skoro ostýchavě): Jsou krásný. Ale měla jste vidět, jak se tatínek zlobil.

VĚRA: Proč? Z jeho kapsy to nešlo.

MARIE: On to nemá rád, když se dělá něco za jeho zády.

Smrťák vyjde z vedlejší místnosti, staví hrnec na vařič.

VĚRA: Co tam děláš s tou vodou?

SMRŤÁK: Myje se, no. Ten mládenec, Mařenko, hotovej atlet, ale jen se omočí, voda je černá. Celej den po sloupech, to se nabere špíny.

Marie sedí na stoličce s hlavou v dlaních.

SMRŤÁK: Nechcete učesat? Ukažte, já vás přečísnu. Co tatínek? Sednem si večír k jednomu stolu.

MARIE: On nepůjde.

SMRŤÁK: To by bylo prvně za celý léta, co já vím!

MARIE: Nechce. Paní Věro, že se pro mě stavíte?

SMRŤÁK: To jste si našla garde! Mně se na tatínkovi líbí, že má hrdost. Dneska se každej ohne, ale on si, pane, stojí jako skála! Klobouk dolů, když tohle někdo umí!

VĚRA: To se ty nemůžeš naučit.

SMRŤÁK: Kvůli holírně si ještě nikdo nelámal vaz, to není povinnost k půdě! Jo, mít kousek země, kousíček zeměkoule — tady mě chytnou hned, ale hoňte někoho po poli! Tam jsem jednou svůj pán a basta, žádný „mastičku, vazelínku, březovou vodičku“ a ještě to po každým zamést a dělat oči pro pár mizernejch šestáků! Mařenko, teď jste na fotografii, úplně dokonalá! — Ňák jste posmutněla. Co to?

VĚRA: Budeme zkoušet.

SMRŤÁK (vypne vařič): Přijďte vedle, když se budete nudit, máte hned jinou společnost. (Odejde.)

VĚRA: Někdy mi nejde na rozum, že jsme bratr a sestra.

MARIE: Je s ním veselo.

VĚRA: No, já si teď k muzice zajdu — to vy jste mě vytáhla — a divadlo hraju —

MARIE: Ale pořád jen vážný role.

VĚRA: Já nemám hlas ani postavu. Já když jsem hrála tu kněžnu v Lucerně, tak jsem si musela — vy se budete smát — musela jsem si dát na prsa vdolky, bratr mi to poručil, taková jsem — to vám žádná herečka neudělá! Vy byste si měla s námi zahrát.

MARIE: Na to já nejsem.

VĚRA: Já jsem taková, Mařenko, že kdyby na mě někdo ukázal: „Vy jste ukradla padesátikorunu,“ je po komedii, začnu se červenat a budu tak popletená, že si každej pomyslí, že jsem ji opravdu vzala —

MARIE: To je vám podobný.

VĚRA: Kolikrát něco vyvedu, myslím to dobře, a vyjde to třeba docela jinak. Ještě vám přinesu smůlu. Já už jsem taková. Nosím smůlu.

MARIE: Mně je u vás dobře.

VĚRA: Tak přijďte častějc, já stejně ponocuju, uvaříme si čaj, pustíme rádio —

MARIE: Tatínek hubuje, když se toulám. On je zvyklej, že nás má pořád okolo sebe. To i maminka, když byla naživu — jak se někde chvilinku zdržela, už se zlobil. On bez ní nedal ránu. Proto maminka pořád chodila rychle, pořád pospíchala.

VĚRA: Byla jsem prve u milostpaní, prej má u vás nějaký vajíčka.

MARIE: To já nevím. Když mi bylo devět, milostpaní mě vzala na dva dny do Prahy a na to nemůžu zapomenout. Jeli jsme po Vltavě na lodi a Rafael mi chtěl chytit vlnu a skoro by přepad, kdybych u něho nestála!

VĚRA: Ten už se toho naprováděl! Chudák milostpaní aby měla nervy ze železa.

MARIE: On to s ní taky nemá lehký. Představte si, vloni v létě tady byl s kamarádem, koupali se u rybníka a celí se zešlehali kopřivama — já bych umřela! Prej založili klub sadistů, není blázen?

VĚRA: Jeho matka byla taková výstřední, samý pohoršení dělala.

MARIE: On hezky tancuje. To může mít po ní, nemůže? O posvícení říkal, že nechá školy a že půjde někam dělat.

VĚRA: To by ho milostpaní hnala!

MARIE: Říkal, že nechce na ní bejt závislej. To já docela chápu. Já bych šla taky, hned.

VĚRA: Mařenko —

MARIE: Já vím. Vy ho nemáte ráda. (Jde ke krejčovské panně.)

VĚRA: Byla bych první, kdo vám to rozmlouval?

MARIE: Vždyť o nic nejde.

VĚRA: Člověk má hledat sobě rovnýho, aby to k něčemu bylo.

MARIE (zády k ní): Vy jste ho našla? — A měla jste v šestnácti chlapce.

VĚRA: To jsou takový povídačky.

MARIE: A sebrali ho kvůli vám Němci. (Otočí se k Věře.) Mladýho cihláře.

VĚRA: Kdo vám to řek?

MARIE: To se přece ví. A vždyť je to jedno. To je každýho věc. (Otočí se ke krejčovské panně, opře o ni hlavu.) To vím taky, že se mu nemůžu rovnat. Nic nedovedu. Nic nejsem.

VĚRA (přijde k ní, vezme ji kolem ramen): Mařenko!

Marie se odtáhne.

VĚRA: To jsem dělala v hófu. Správcoval tam Němec, von Hartwich. V jedenačtyřicátým sem najednou přijel mladej, jeho syn, kurýroval se po nějakým zranění z fronty, žádnej hrdlořez to nebyl, na to bych přísahala. Párkrát se se mnou zastavil, někdy mě svez kočárem do města — jezdila jsem pro nákupy — ale tady ho stejně nenáviděli, to víte. Jenže to už za mnou chodil ten cihlářů, a snad žárlil nebo co, sehnal partu a mladýho Hartwicha přepadli u Černýho lesa, kočí z hófu ho tam našel polomrtvýho, jenže starej to nenechal. On ten cihlářů něco řek v hospodě a do tejdenka ho sebrali, ani se neví, kde skončil. Mě nasadili do rajchu, ale to bylo skoro lepší, lidi by mě tu uštípali, dávali mi to za vinu. A pak, to zklamání, Mařenko, v pětačtyřicátým, vracela jsem se ošklivá, celá oteklá z hladu — a vlastní matka mě poslala pryč, čtyři roky jsem byla u Třeboně, až do její smrti —

MARIE: Proč?

VĚRA: Měla strach, že jí pokazím živnost.

MARIE: Ale jedno mi řekněte, líbil se vám ten Němec?

VĚRA (snímá šaty z panny): Cože? — Líbil. — To bych lhala, kdybych řekla, že ne.

MARIE: Vidíte, vidíte.

VĚRA (zvedne šaty): Můžem je zkusit, Mařenko.

Marie se začne svlékat.

Tma.

6

Na zadním prospektu je cihelna s vysokým komínem. Bubny duní. Král, s rukama za zády, obhlíží svoje pole. Z portálu vycházejí maškary, v jejich čele husar. Král stojí zády k nim. Husar dá ruce k ústům, napodobí amplion.

HUSAR (nadneseně): Rolník František Král! Nechť se dostaví! Ihned!

Král zvedne pátravě hlavu. Maškary vypísknou smíchy.

KRÁL (se otočí): Co tu děláte?

MAŠKARY: Chceme si nadejít.

KRÁL: Přes moje pole?

MAŠKARY: Přes vaše pole.

KRÁL: Kam jdete?

MAŠKARY: Do Černýho lesa. Neseme tam zlý děti.