Jens Andersen

LEGO
Rodinný příběh
nejslavnější hračky
na světě

Copyright © Jens Andersen and Politikens Forlag 2021
in Agreement with Politiken Literary Agency

Photos © The LEGO Group

Cover photo by ullstein bild Dtl. / Getty Images

Endpapers pictures from open sources

Translation © Markéta Kliková, 2023

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2023

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1652-0 (PDF)

ISBN 978-80-275-1653-7 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1654-4 (MobiPocket)

You may say I’m a dreamer

But I’m not the only one

I hope someday you’ll join us

And the world will be as one

John Lennon

Předmluva

Stavebnici LEGO každoročně dostane odhadem osmdesát až devadesát milionů dětí po celém světě a až deset milionů dospělých si ji pořídí pro sebe. Jenže značka LEGO představuje mnohem víc než jen omračující počet krabic s plastovými kostkami, které lze sestavovat a kombinovat na nespočet způsobů. Dokládá také, jaký význam má pro člověka hraní.

Tato kniha přináší příběh globální firmy a dánské rodiny, která už devadesát let obhajuje právo dětí si hrát a která stále věří, že dospělý člověk má dát prostor dítěti v sobě.

LEGO vyrábí hračky a poskytuje zážitky malým i velkým dětem od počátku třicátých let 20. století — často napříč sociálními a kulturními vrstvami a vždy ruku v ruce s rozvojem společnosti: od světové krize po sociální stát blahobytu, od patriarchální rodiny s otcem v čele stolu po nástup žen na pracovní trh, nové genderové role, nové podoby rodiny — a nové způsoby hry. Kdysi si kluci a holky hráli výhradně fyzicky, dnes stejnou měrou také digitálně. Kostky lega je přitom provázejí po celou dobu.

Kniha LEGO — rodinný příběh nejslavnější hračky na světě, k jejímuž napsání jsem se inspiroval na podzim roku 2019, není publikací o vývoji firmy v tradičním pojetí, spíš se jedná o nastínění firemní kultury a kroniku tří pokolení rodiny Kirkových Kristiansenových, díky níž je LEGO tím, čím dnes je — tedy největším světovým výrobcem hraček, jednou z nejoblíbenějších značek na světě a firmou, v níž je již čtvrtá generace připravená převzít vedení.

Publikace vychází z materiálů uložených v archivu firmy LEGO v Billundu a z pravidelných rozhovorů, které jsem po dobu roku a půl jednou měsíčně vedl s Kjeldem Kirkem Kristiansenem. Ten se v roce 1947 narodil doslova uprostřed kostek a bezmála padesát let se podílel na jejich vývoji.

Na následujících stranách vystupuje jako Kjeld. Sám si to přál, protože ho tak oslovují v Billundu a tak ho zná dvacet tisíc zaměstnanců i pětkrát tolik registrovaných dospělých fanoušků po celém světě, pro něž jsou plastové kostky vášní i životním stylem.

Když už jsme u jmen — příjmení rodiny v průběhu času způsobilo dost zmatků. Prostřední jméno Kirkovi pochyby nevyvolává, ovšem jmenují se Kristiansenovi nebo Christiansenovi?

Podle starých matričních knih a křestních listů by se rodinné příjmení mělo psát s K, jenže z neznámých důvodů se zakladatel rodu Ole Kirk roku 1916, kdy se jako mladý vyučený truhlář usadil v Billundu, rozhodl pro variantu Christiansen. Kromě několika málo výjimek používal toto jméno až do smrti, a tak je tedy také vytesáno na jeho náhrobku na hřbitově v Grene nedaleko Billundu.

Godtfred, syn Oleho Kirka, taktéž příjmení psal s Ch místo s K a jako mladý ambiciózní ředitel začal ve čtyřicátých letech minulého století používat iniciály GKC. Ty ho provázely celý život, a dokonce se staly jeho přezdívkou mezi zaměstnanci, obchodními kontakty, dětmi ve městě i dobrými přáteli. Jeho syn Kjeld, který je hlavní postavou této knihy, se naopak v mládí rozhodl držet se rodného listu, a tím pádem se jmenuje Kjeld Kirk Kristiansen.

Já jsem se v knize, a to včetně rodokmenu, rozhodl respektovat volbu příjmení i přezdívky jednotlivých členů rodiny. Proto se o zakladateli firmy na následujících stranách mluví buď jako o Olem Kirkovi, nebo Christiansenovi, jeho syn je Godtfred a GKC, zatímco zástupce třetí generace v rodině majitelů nese prostě a jednoduše jméno Kjeld.

Možná některé čtenáře zarazí, že v celé knize píšu LEGO a další koncernové společnosti — například KIRKBI — velkými písmeny. Připadalo mi přirozené dodržet běžný úzus firmy. Nicméně vynechávám registrační značku v názvu (LEGO®), což doufám přispěje k plynulejšímu čtení.

Stejně jako dvě klasické „osmičkové“ kostky lze spojit nejméně čtyřiadvaceti různými způsoby, lze i příběh značky LEGO vyprávět různě. Já se rozhodl pro široké románové vyprávění bez odkazování ke zdrojům a k poznámkovému aparátu.

V závěrečné části knihy je uveden obsáhlý seznam použité literatury, jmenný rejstřík a také poděkování všem, díky nimž tato kniha vznikla. Nicméně na tomto místě musím přiznat, že bych projekt nikdy ve zdraví nedokončil, nebýt neúnavné pomoci, kterou mi poskytovaly vedoucí historického oddělení firmy LEGO Jette Orduna, archivářka Tine Frobergová Mortensenová a tisková mluvčí společnosti KIRKBI A/S Ulla Lundhusová. V neposlední řadě patří obzvlášť vřelé poděkování Kjeldovi za to, že mě vpustil do pohádky dánských dějin. Parafrází slov „hezky si hraj“ (dánsky leg godt), která ve třicátých letech 20. století položila základ názvu firmy LEGO, zbývá už jen dodat: Hezky si počtěte!

Jens Andersen, červenec 2021

Poznámka překladatelky

Na žádost firmy LEGO se i český překlad odchyluje od pravidel českého pravopisu a názvy koncernových společností uvádí velkými písmeny.

Autor v předmluvě zmiňuje, že Godtfred Kirk Christiansen místo svého jména často používal jen iniciály GKC. V dánské abecedě na rozdíl od české nefiguruje hláska ch, proto iniciálu příjmení tvoří pouze písmeno C.

Mnoho osob zmíněných v textu má jméno složené ze tří částí. Jedná se o křestní jméno, jméno prostřední (které tvoří buď druhé křestní jméno, nebo další příjmení) a příjmení. Autor v textu jména variuje a používá jejich všemožné kombinace, které mohou být pro českého čtenáře poněkud matoucí. Pro větší čtenářský komfort a lepší orientaci jsem systém používání jmen mírně zjednodušila a přiblížila českému úzu.

Dřevo

Dvacátá léta

Nářadí Oleho Kirka Christiansena

„Před dávnými časy, v jedné předaleké galaxii…“

Těmito slovy začíná slavná vesmírná sága, která v příběhu, jejž nyní budeme vyprávět, sehraje určitou roli. Náš příběh začíná kdesi na dánském venkově na podzim roku 1915, kdy se jeden mladý řemeslník v západní části Jutska doslechl, že se v Billundu, městečku s železniční stanicí, prodává truhlářská dílna.

Zmíněný mladý řemeslník, stejně jako jeho snoubenka, vyrůstal mezi nádeníky a prostými venkovany v oblasti známé rozsáhlými vřesovišti. Jako kluk pásl ovce a krávy, naučil se obezřetně pohybovat v opukových lomech i dávat pozor na zmije, a kdykoli se schylovalo k bouřce, vybudoval si úkryt lepší než kdokoli jiný v celém kraji.

Nyní se vyučil truhlářem, snil o bytelné střeše nad hlavou a mluvil o sňatku a vlastní živnosti. Několik sourozenců mu pomohlo získat v bance půjčku ve výši deseti tisíc dánských korun a v únoru roku 1916 mladík převzal nízký bílý dům s dílnou na okraji Billundu. Soudil, že s pomocí Boží — a s pomocí Varde Bank — vše zvládne. Na své pětadvacáté narozeniny v dubnu se oženil s Kristine Sørensenovou a rok nato přišel na svět první ze čtyř synů.

Kjeld: „Děda z tátovy strany se narodil roku 1891 v Blåhøji, vísce ležící dvacet kilometrů severně od Billundu. Vyrůstal v rodině čítající šest kluků a pět holek, přičemž každému synovi praděda vymyslel jedinečné prostřední jméno. Dívky ho nedostaly, protože se stejně po svatbě měly přejmenovat. Jeden syn tak získal jméno Randbæk, druhý Kamp a třetí Bonde. Můj děda dostal jak křestní, tak prostřední jméno — Ole Kirk — po vzorném západojutském sedlákovi a členovi stavovského sněmu, u kterého praděda sloužil a jehož obdivoval. Už v šesti letech děda pracoval jako pasáček, později vypomáhal na různých usedlostech a nakonec se u staršího bratra začal učit truhlářem. Stejně jako jiní řemeslničtí učni se vydal do světa na zkušenou, ale brzy se vrátil, aby staršímu bratrovi pomohl vybudovat v Grindstedu poštovní úřad. A v roce 1916 se tedy objevil zde v Billundu.“

V obci na železniční trati mezi Vejle a Grindstedem bydlelo koncem první světové války sotva sto lidí. Billund v roce 1916 tvořilo kromě železniční stanice, která fungovala zároveň jako pošta, také čtyři nebo pět větších usedlostí, několik výměnků, škola, družstevní mlékárna, koloniál, misijní dům a hostinec, jenž zanedlouho přišel o povolení prodávat alkohol a později sloužil jako hotel. Štěrkovou cestu s hlubokým příkopem tu po obou stranách lemovalo úhrnem asi třicet domů. Pokud chtěl někdo kráčet po vozovce, musel přes příkop opatrně přejít po dvou prknech.

Ole Kirk se 7. dubna 1916, v den svých pětadvacátých narozenin, oženil s Kristine. O mladé nové obyvatele se v Billundu starali především Karen a Peter Urmagerovi, kteří zde vedli Vnitřní misii. Tak vzniklo vřelé přátelství, a když Karen už jako stará vdova onemocněla, vzal si ji Ole Kirk k sobě domů a přenechal jí svou postel, dokud se neuzdravila.

Dům s dílnou patřící Olemu Kirkovi a Kristině stál na cestě z Billundu jako poslední v řadě. Za ním se táhlo několik obdělávaných polí a dál se, kam oko dohlédlo, rozkládalo vřesoviště. Nekonečné pláně nahnědlého vřesu, který se snažil zapustit kořeny podél písčité obecní cesty vedoucí dál na západ.

Traduje se, že kdysi farností Grene projížděl bohatý muž z Koldingu a Billund označil za Bohem zapomenuté místo. Pravda je, že Billund v prvních dvou desetiletích 20. století na oblouku, který v něm vykreslovala hlavní cesta, nezabíral příliš mnoho prostoru, nicméně nelze říct, že by tam v letech po první světové válce nebylo živo. A už vůbec ne, co se týče Boha a Ducha svatého.

Mladý pár se v Billundu usadil v období dánských dějin, kdy se na venkově šířila náboženská hnutí. Vedle rostoucího odborového hnutí ve velkoměstech představovala Vnitřní misie největší lidovou organizaci v zemi. Po celém Dánsku vyrůstaly mezi skromnými usedlostmi bohabojných sedláků jako houby po dešti misijní domy a kolem roku 1920 se v malých lokálních společenstvích Vnitřní misie sdružovalo víc než tři sta tisíc Dánů, převážně z řad prostých lidí a nejnižších vrstev. Nejednalo se o sektu, nýbrž o široce rozvětvenou církevní síť, která křesťanům umožňovala vést v rámci dánské národní církve osobitý zbožný život, ačkoli mnozí faráři národní církve lidem z Vnitřní misie vstup do příbytků Páně zapovídali.

Od osmdesátých let 19. století se přes farnost Grene přehnalo několik vln náboženského probuzení. V průběhu času tu zaznívalo mnoho různých religiózních hlasů, působili zde katoličtí i luteránští duchovní, pietisté, hernhutští bratři, novodobí světci i takzvaní grundtvigiáni, jejichž víra stavěla na myšlenkách o křesťanství, kultuře, církvi a vlasti N. F. S. Grundtviga, mimo jiné autora náboženských písní.

Členové Vnitřní misie v zásadě věřili, že člověk je od přírody hříšný a dosáhnout spásy a žít snesitelný život může jen s pomocí Boží. Totéž platilo o novém billundském řemeslníkovi a jeho ženě, přestože doma u Christiansenových bylo veselo častěji než u řady jiných členů Vnitřní misie ve vsi i ve farnosti obecně.

Kjeld: „Lidé v Billundu se tehdy dělili na dvě skupiny. Příslušníci Vnitřní misie byli vnímáni jako přísně zbožní a sdružovali se v misijním domě a pak tu žili grundtvigiáni, o nichž se říkalo, že mají k Bohu lidovější vztah. Ti se často setkávali ve společenském domě. Stejně jako moji prarodiče se většina lidí z naší obce hlásila k misii, nicméně pro obě církevní křídla platilo, že se s ‚těmi druhými‘ nekomunikuje víc, než je nezbytně nutné. Tak to chodilo vlastně až do padesátých let, kdy jsem vyrůstal já. S oběma sestrami jsme přesně věděli, kdo je z misie a kdo grundtvigián. Děda i babička z tátovy strany byli velmi zbožní lidé, ale z příběhu o mém dědovi také vyplývá, že to byl veselý člověk, ‚prostý‘ v nejlepším smyslu toho slova. O své víře hovořil velmi otevřeně a upřímně a do dopisů týkajících se chodu živnosti rád psal ‚dá-li Bůh‘ a podobně. Že by ovšem ostatní o Bohu a Ježíši přímo poučoval, to určitě ne. Ale jeho vlastní víra zůstávala neochvějná a děda byl nadosmrti přesvědčený, že bez pomoci Boží by tuhle stavebnici nikdy nevymyslel a stejně tak by nikdy nezaložil firmu LEGO.“

*

V záhlaví účtenek nového billundského řemeslníka stálo Billundské truhlářství a tesařství. Přestože většina místních obyvatel mluvila o Olem Kirkovi a jeho odborných schopnostech, dobré vůli a pevné víře jen v dobrém, nevykazoval obchod po pár letech takový zisk, jaký si Ole Kirk a Kristine představovali. Jinak vše začalo slibně. Jako v mnoha jiných oblastech země profitovali sedláci z neutrality Dánska během světové války, neboť válčícím zemím prodávali obilí a maso a slušné peníze navíc jim v kapsách cinkaly i díky těžbě rašeliny.

Pohlednice z počátku 20. století zachycující Billund od západu. V popředí štěrková cesta, na niž přerůstá vřes. Bílé budovy vlevo jsou dům a dílna, které Ole Kirk koupil v roce 1916. Oblastní archiv farnosti Grene.

Zkrátka získávali prostředky na opravy, přestavby a rozšiřování živností, tudíž mladý a pilný mistr truhlář a tesař neměl v letech 1916 —1918 nouzi o zakázky. Jenže po válce zasáhla mezinárodní ekonomická krize i Dánsko a majitelům zemědělských usedlostí se najednou už kapsy tak nenadouvaly, kromě toho se v Billundu a okolí museli potýkat s neúrodnou písčitou půdou.

Po dobrém truhláři byla nicméně nadále sháňka a Ole Kirk neztrácel naději. Držel si jednoho tovaryše a jednoho učně a na větší stavební práce zaměstnával jednoho venkovského řemeslníka, nebo dokonce i víc. Proslul jako hodný a vstřícný mistr, který od svých lidí vyžaduje pečlivý a svědomitý přístup.

Nespokojenost často vyjadřoval označením „slabota“, a kdo byl poněkud línější nátury, příliš dlouho se v dílně neohřál. Kdo byl ovšem připravený vzít za práci a pořádně zabrat, ocitl se v dobrých a starostlivých rukou. Ole Kirk jen málokdy někoho za chybu vyplísnil. Tvrdil totiž, že „z chyb je třeba se poučit“.

Jedním z řemeslníků, kteří se v průběhu let s Olem Kirkem a jeho rodinou sblížili, byl Viggo Jørgensen, přezdívaný Truhlářův Viggo. V roce 1917 jako mladý muž získal v Billundském truhlářství a tesařství místo učně a setrval tu osm let, což ovlivnilo jak jeho názor na řemeslo a sebe samého, tak i na jiné lidi a život jako takový.

Viggo, který vyrůstal v dětském domově Vnitřní misie v Bredballe nedaleko Vejle, se stejně jako Oleho čtyři synové naučil, že život je nejen dar, nýbrž také úkol. Jako lidé máme povinnost spravovat svěřené statky co nejlépe. Na tento závazek nikdy nezapomněl a zas a znovu ho připomínal v rukou psaných vzpomínkách na léta strávených u rodiny Christiansenových, které později posílal mistrovým synům.

Do Billundu dorazil Viggo vlakem z Vejle na jaře roku 1917. V kufříku si vezl téměř vše, co ve svých čtrnácti letech vlastnil. V kapse měl veškeré své jmění, jednu dánskou korunu a osmdesát dva øre. Ole Kirk mladíka vyzvedl na stanici a celou cestu po jeho boku vedl kolo až k domu a dílně naproti koloniálu, v němž u hokynáře a jeho ženy hlava nehlava nakupovalo až příliš mnoho lidí a kde v účetnictví panoval naprostý chaos. Ole Kirk odstavil kolo na dvorek za domem a stydlivému chlapci ukázal chladnou místnost ve štítu naproti strojní dílně.

Železniční stanice v Billundu byla dostavěna v roce 1914 a díky obchodu s rašelinou, slínem a hnojivem se stala jednou z nejrušnějších stanic na trase mezi Vejle a Grindstedem. Viggo Jørgensen, který zde jednoho dne roku 1917 vystoupil z vlaku, uvádí ve svých pamětech: „Stále vzpomínám na ty dva lidi, na Christiansena a jeho paní, kteří se ujali kluka bez domova a odborně ho vyškolili a naučili ho pravidlům společenského chování.“ Oblastní archiv farnosti Grene.

„Tohle tedy bude tvůj pokoj, Viggo, nebudeš se bát spát sám tady na půdě, že ne?“ — „Nebudu,“ prohlásil Viggo statečně, přestože ho coby chlapce ze sirotčince ohromila novinka, že získal vlastní prostor s postelí, stolem a židlí. Dole ve světnici se seznámil s mistrovou paní, ta se na něj pronikavě zadívala: „Připadá mi poněkud neduživý, Ole.“ — „Ano, ale to napravíme,“ odpověděl mistr.

Viggo se rychle zabydlel. Už nepatřil mezi pět až šest desítek osiřelých chlapců v dětském domově. Nyní získal vlastní místo v rodině, kde se úplně každé jídlo zahajovalo i zakončovalo modlitbou a niterným poděkováním Bohu. Když přišli hosté, zpívaly se náboženské písně a Viggo směl sedět u stolu a být součástí společenství. Ve všední den měl zároveň stálé místo mezi ostatními řemeslníky, kterých bývalo šest či sedm a kteří se shromažďovali u stolu s mistrem v čele. Christiansen často předčítal úryvek z Bratského souboru modliteb pro každý den a na závěr jeden nebo dva verše ze zpěvníku náboženských písní, což měl Viggo obzvlášť rád.

Viggo stejně jako všichni ostatní učedníci v tehdejším Dánsku během čtyř učňovských let nedostával mzdu, ale pouze stravu a ubytování. Nicméně mu Ole Kirk dovoloval sbírat v dílně třísky a prodávat je na podpal po deseti øre za pytel. Viggo si také přivydělával hlídáním dětí, když se billundské rodiny večer vypravovaly do misijního domu nebo k někomu na kávu. Jakmile se naučil zacházet s nářadím, umožňoval mu Ole Kirk dílnu používat i po pracovní době, takže si Viggo cvičil řemeslné dovednosti při výrobě stoliček, polic na klobouky, knihovniček, nábytku pro panenky a dalších drobných hraček, které prodával v obci.

„Nezapomeň si vést přehled o materiálu, Viggo!“ nabádal ho Ole Kirk. „A za to, co prodáš, si koukej nechat zaplatit.“ To však byla ve farnosti Grene docela potíž. V oběhu nezřídka bývalo málo hotovosti a směnný obchod jen kvetl. I za drobné úkony, jako oprava okna či výměna částí starých dveří, chtěli majitelé usedlostí Olemu Kirkovi platit v naturáliích nebo žádali slevu.

Stejně probíhala výstavba kostela ve Skjoldbergu, která se uskutečnila mezi lety 1919 —1921. Žádaný truhlářský mistr z Billundu krátce předtím zhotovil kůr do kostela v Grene s prostorem pro velké varhany a dalšími místy k sezení. Skjoldberský kostel, stojící jižně od Billundu směrem na Vorbasse, byl ovšem dosud mistrovou nejrozsáhlejší prací. Ole Kirk zodpovídal za veškeré truhlářské práce, vyrobil velké vstupní dveře s tepaným kováním, kostelní lavice, kazatelnu a oltář. Dvanáct apoštolů vytvořil řezbář z jiného města, nicméně Truhlářův Viggo je upevnil do malých výklenků v oltáři, přitom na něj dohlížel zlatník, který měl pokrýt Ježíšovy učedníky plátkovým zlatem.

Ačkoli Ole Kirk po dokončení kostela ve Skjoldbergu nedostal celou dohodnutou odměnu, spokojil se prý s tím, „že to bylo pro dobrou věc“, protože práce pro svatostánek se dle jeho názoru jistě dala považovat za výbornou investici.

Historka o tom, jak vrchnost ve Skjoldbergu na stavbě kostela ušetřila, také dokládá, že účetnictví si mistr tak dobře jako kvalitu své práce nehlídal. Viggo byl v první polovině dvacátých let opakovaně svědkem toho, jak se Christiansen dostal do finanční tísně. Jakmile se firma skutečně ocitla v ohrožení a Bůh — navzdory mistrovým modlitbám — nezasáhl, byl Viggo vyslán na kole do banky v Grindstedu.

Šlapal po štěrkové cestě patnáct kilometrů tam v ostrém západním větru a patnáct kilometrů zpátky. V kapse vezl obálku s penězi, které měly věřitele uchlácholit. „Doufejme, že cestou nepíchneš, Viggo, protože jestli v bance nebudeš do tří, seberou nám dílnu i dům,“ vybídl jednou Christiansen mladíka vážně, ale jak Viggo později vzpomínal, vzápětí se Olemu po obličeji rozlil šelmovský úsměv: „Mistrovi jen tak něco náladu nezkazilo.“

V roce 1923 se Billundskému truhlářství a tesařství dařilo tak dobře, že Ole Kirk přebudoval pod střechou strojní dílny zbytek podkroví. Za štítovým oknem vpravo dole se nacházela ještě jedna dílna s hoblem, skříněmi s nářadím a kamny a nad ní měl pokoj učeň.

*

Ole Kirk patřil k tomu typu věřících, které zakladatel Vnitřní misie popisoval jako „muže se svobodomyslnějšími názory a mnohem volnějším postojem k náboženskému životu“. Neochvějně věřil v to, že člověk je nejen dítětem Božím, jemuž se křtem dostává odpuštění za hříšnost, ale také dítětem hravým a provokatérem. Sem tam se ke slovu dostal jeho drsný humor, třeba když na silvestra házel lidem pod nohy dělobuchy nebo když ve starším věku už coby děda přesvědčil vnouče hrající si na psa, aby se nechalo zavřít do kufru auta.

Kjeld: „Pamatuju si ho jako veselého, usměvavého a velmi mírného muže, který si nepřestával tropit žerty z místních lidí i dělníků v továrně. Jednou mě zavřel do kufru svého Opelu Kapitän, prý abych tam zkusil ležet jako jeho a babiččin pejsek, kterého brali s sebou na cesty. Moc velká legrace to nebyla, protože s dědou najednou kdosi potřeboval mluvit a on mě zapomněl pustit ven. Ležel jsem tam poměrně dlouho, než někdo zaslechl bušení a otevřel mi.“

Humor a veselí hrály v životě Oleho Kirka stejně podstatnou roli jako bezvýhradná oddanost Bohu. V té zdánlivé protichůdnosti se skrývá možné vysvětlení bezstarostnosti, s níž truhlářský a tesařský mistr a otec od rodiny řešil dluhy, nesplacené půjčky, a dokonce bankroty. Často, když se nad jeho živností vznášely nejčernější mraky, si Ole Kirk s výběrčími pohledávek a advokáty, které na něj mnozí věřitelé posílali, vesele a přátelsky zanotoval. Dokonce i královský právník opustil Billund s nepořízenou, zato však s krásným dřevěným tovarem pro rodinu.

V listopadu 1921 se Truhlářův Viggo vyučil, jenže v této části Jutska se stálé zaměstnání v podstatě sehnat nedalo. „Co teď budeš dělat, Viggo, máš kam jít?“ zeptal se ho Christiansen. To Viggo neměl. „No tak to bych ti předložil návrh, ber, nebo nech být, na našem přátelství to nic nezmění.“

Mistr nabídl Viggovi stravu a ubytování a deset korun týdně, pokud mu bude pomáhat s velkými zakázkami, které, dá-li Bůh, snad brzy přijdou. „A nemysli si, že chci akorát levnou pracovní sílu, protože já jsem na tom teď s penězi skoro stejně mizerně jako ty; jen bych si přál, abys to řemeslo, kterému ses vyučil, dobře uplatnil. Jsi šikovný, Viggo, schází nám jedině práce.“

Viggo samozřejmě s díky přijal. U Christiansena v Billundu strávil čtyři roky a pochopil, jak to v řemesle chodí. Když na sebe větší truhlářské objednávky nechávaly čekat, soustředil se na menší zakázky v domácí dílně. V jedné místnosti stály stroje — pásová pila, vrtačka, srovnávačka a fréza, všechny byly dlouhým hnacím řemenem napojené na velkou hřídel pod stropem. V druhé místnosti, kde se vršily hobliny a dřevěná vata, byla k dispozici hoblice a kamna, která se používala k zahřívání truhlářského lepidla. Zde se skladovaly jednotlivé opracované kusy dřeva, z nichž se měly stát dveře, okenní rámy, kuchyňský nábytek, rakve, korby koňských povozů a také šatní skříně a komody pro čeledníky a děvečky vydávající se do služby.

Viggo se soustředil na menší truhlářské úkoly v dílně a za pouhých pár týdnů se znovu naskytla větší zakázka pro majitele jedné okolní usedlosti. Christiansen okamžitě zařídil, aby Viggo dostával mzdu hodnou tovaryše, tedy jednu korunu a osmnáct øre za hodinu.

Kjeld: „Mimořádný motor pro mého dědu truhláře i továrníka představovaly v průběhu let nejen perfekcionismus a kvalita, ale také slušnost, což znamenalo udržovat dobré vztahy se zaměstnanci. Jednalo se o sociální svědomí, které souviselo s jeho úctou vůči dobře odvedené práci. Vše přece muselo být v nejkvalitnějším a nejkrásnějším provedení. Nestrpěl lajdáctví, za které táta v mládí dostal za uši. Jednou ve třicátých letech, to už firma vyráběla hračky, táta vyexpedoval zásilku dřevěných kachen mnohem rychleji než jindy. Domníval se, že ho děda pochválí, až se dozví, že zjistil, že kachnám stačí jen dvě vrstvy laku místo obvyklých tří. Ušetřil tak přece firmě čas i peníze, ne? Děda se na tátu velmi vážně zahleděl a požádal ho, aby zásilku na stanici vyzvedl a všechny kachny ještě jednou pořádně natřel. Pro dědu znamenala kvalita výrobku, a tím pádem spokojenost zákazníka úplně všechno.“

*

Olemu a Kristine doma zakrátko přibylo hladových krků. Po Johannesovi, který se narodil roku 1917, přišel v roce 1919 na svět Karl Georg, pak roku 1920 Godtfred (Kjeldův otec) a nakonec v roce 1926 Gerhardt. Ole Kirk se proto roku 1923 rozhodl zvednout nad budovou dílny střechu tak, aby se na půdě dal zřídit byt, a tudíž se jedna místnost v přízemí dala pronajímat. Každá koruna navíc se hodila.

V neděli koncem dubna 1924 během odpoledního spánku se zničehonic zvenčí ozval křik: „Hoří!“ Dílnu zachvátily plameny a oheň se rychle šířil k obytnému stavení. Za pár hodin všechny budovy vyhořely do základů.

Následně se ukázalo, že pětiletý Karl Georg a čtyřletý Godtfred, který se později stal energickým ředitelem firmy LEGO, se proplížili do dílny, protože si tam chtěli pohrát a vyrobit holčičkám ze sousedství nábytek pro panenky, jenže jim v dílně byla zima, na hoblici našli sirky a pokusili se zatopit v kamnech. Jeden uhlík vypadl, od něj chytilo několik hoblin, kluci se snažili oheň utlouct kolíky, ale tím ho jen přikrmili. Zanedlouho propukl požár a jeden učeň, který nad dílnou spal, si povšiml kouře. Seběhl ze schodů a prokopl dveře, neboť kluci za sebou zamkli.

Nikomu se nic nestalo. Z plamenů se podařilo zachránit nějaké vybavení a nářadí, ale stroje padly ohni za oběť. A Viggo, jehož pozemské statky byly velice skromné, utržil hlubokou ránu. Rád totiž četl a psal a při požáru přišel nejen o oblečení a boty, nýbrž také o nepočetnou sbírku knih, které mu Christiansen pomáhal svázat.

Když Ole Kirk spatřil svůj životní sen v troskách, utrpěl šok, ovšem místní společnost mu ukázala vlídnou tvář. Sousedé rodinu okamžitě ubytovali na půdě koloniálu přímo naproti spáleništi, takže měla dál střechu nad hlavou a otec mohl pokračovat v práci spolu s mnoha dalšími řemeslníky, s nimiž uprostřed obce budoval novou družstevní mlékárnu v místech, kde dnes stojí LEGO House.

Letní neděle na zahradě zkraje dvacátých let, šťastní rodiče spolu s dětmi. Vlevo Ole Kirk s Karlem Georgem na zádech, uprostřed děvečka s Johannesem a vpravo Kristine s Godtfredem.

Družstevní mlékárna představovala zásadní stavbu nejen pro Billund, nýbrž i jeho okolí a Ole Kirk přiložil ruku k dílu. Snažil se zapomenout na své osobní neštěstí, nicméně nepřetržitě myslel na dům, jenž měl nahradit původní shořelé stavení. V souvislosti se stavbou mlékárny si dost často povídal s architektem, který pocházel z Fredericie a který stejně jako mnoho jeho kolegů ve dvacátých letech prosazoval zásady architektonického spolku Bedre Byggeskik, Stavět lépe. Jednalo se o způsob výstavby s využitím jednoduchých materiálů a řemeslně kvalitních, zdravých řešení, nezřídka s půvabnými detaily.

Ole Kirk přemluvil architekta Jespera Jespersena, aby mu navrhl nový dům s přilehlou dílnou, a výsledkem byla velká nádherná stavba — a pořádné dluhy, které ho dle jeho vlastních slov „pronásledovaly po mnoho dalších let“. Stavbu truhlářského a tesařského mistra chodila okukovat řada dětí z farnosti. Dokonce i na větších usedlostech bylo totiž zvykem začínat chlévem, pokračovat stodolou a teprve nakonec — pokud zbyly peníze — budovat obytný dům. Ole Kirk to však vzal z opačného konce. Měl velké ideály, hleděl do budoucna a představoval si stavení, kde se obytné místnosti, ložnice, kuchyň a dílny, zkrátka rodina i provoz, spojí ve vyšší funkční jednotku.

Kristine a Ole Kirk roku 1924 s Godtfredem (vlevo), Karlem Georgem a Johannesem. Gerhardt přišel na svět až v roce 1926.

V průběhu léta 1924 nabral dům podobu. V srpnu Ole Kirk poslal architektu Jespersenovi dopis, v němž se dožadoval specifikace oken a dveří obytného stavení a dílny, a ptal se ho, zda by se u vedení mlékárny nepřimluvil, aby mu za práci zaplatilo: „S penězi jsme na štíru.“ Architekt požadavek poslal dál s laskavou prosbou o rychlé vyplacení dvou tisíc korun.

Billundský mistr, jehož postihl požár a platební neschopnost, nakonec vystavěl nejkrásnější a nejmodernější vilu v celé farnosti s dílenskou budovou a se zadním dvorem. „Byl to hotový palác, táta si jako vždycky ukousl příliš velké sousto,“ vzpomínal jeden Oleho syn.

Do zdi impozantního cihlového domu obrácené do ulice bylo vsazeno obrovské okno, vzadu naopak vznikla jakási prodejní místnost, kde truhlářský a tesařský mistr spolu s dalšími úctyhodnými řemeslnickými mistry mohli vystavovat svá díla. Aby Ole Kirk podtrhl kvalitní provedení domu, o němž předpokládal, že samo o sobě přitáhne nové zákazníky, položil betonový chodník — jediný v celém Billundu — a také z každé strany hlavního vchodu postavil na stráž majestátního lva z téhož materiálu. Sotva byli lvi na místě a sotva se budova začala užívat, hned se pro ni mezi lidmi ujalo označení dům U Dvou lvů.

Kjeld: „Děda dům v podstatě navrhl sám. Architekt pouze plnil jeho pokyny. Děda věděl, jak by měl dům vypadat, ale zároveň se ukázalo, že je vila předimenzovaná, dokonce i pro dva dospělé, čtyři děti a měnící se počet řemeslníků, kteří zde měli ubytování a stravu. Jenže takhle přistupoval děda ke stavebním projektům po celý život. Všechno muselo být pompézní a kvůli tomu se později s mým tátou ostře dohadoval. Protože celá stavba, včetně obytného domu, byla od začátku příliš velká, první patro se pronajímalo. V přízemí se kromě výstavní místnosti s oknem do ulice nacházela kancelář a v druhé polovině domu obývací pokoj, jedna ložnice a kuchyň. Dům dodnes stojí uprostřed Billundu — šikmo naproti LEGO House — a nejenže připomíná Oleho Kirka Christiansena a jeho počin, ale je také dokladem někdejších stavebních zvyklostí.“

V prvních desetiletích historie firmy stíhalo LEGO jedno neštěstí za druhým. V srpnu, pouhý rok od zprovoznění domu U Dvou lvů, do dílny uhodil blesk a budova opět vzplála. Stroje, zařízení a množství rozdělaných zakázek lehly popelem. Škody byly odhadnuty na 45 000 dánských korun a Ole Kirk musel celou živnost vybudovat znovu od nuly.

Následujícího roku, v listopadu 1927, postihlo Oleho Kirka další neštěstí. Tentokrát si za něj mohl sám, o čemž se ale pojišťovna nikdy nedozvěděla. Rozjařený Ole Kirk mezi řemeslníky a mistry na jednom statku kdesi ve farnosti, kde společně pracovali na rozsáhlejší stavbě, rozverně a radostně prohlásil, že nový elektrický generátor na petrolej, který na usedlosti mají, lze zastavit určitou částí těla. O tom se pochopitelně všichni chtěli přesvědčit na vlastní oči.

Posléze se nedalo s určitostí říct, co přesně stroj zastavilo v okamžiku, kdy Ole Kirk strčil zadek k hnacímu řemenu. V každém případě se s motorem srazil, tvrdě dopadl na zem a přivodil si zlomeninu lebky. O několik dní později vyšel v novinách článek:

„Nemocniční lékař Lange s bílou vlajkou na autě uháněl k místu nehody jako o závod, následován sanitním vozem. Krátce nato se zraněný dostal do nemocnice, kde byl ošetřen. Nachází se ve vážném stavu, což zavdává důvod k obavám.“

Zraněný se ovšem poměrně rychle zotavil a dostal mimořádnou náplast na bolístku v podobě čtyř a půl tisíce korun od pojišťovny. Tato velká a nečekaná suma peněz Olemu Kirkovi posedlému technikou poskytla možnost pořídit si krystalový radiový přijímač a zároveň odkoupit od krejčího Frandsena starou čtyřválcovou motorku belgické značky FN. Ta nicméně naposledy vydechla cestou domů ze Skagenu. Vzadu tehdy seděl Truhlářův Viggo a později popsal celou anabázi. V tu chvíli byla každá dobrá rada drahá, ovšem na podzim 1929 Ole Kirk opět pojal velkolepé plány, zavřel oči před všemi svými dluhy a pořídil na splátky „moderní automobil“, použitý Ford T.

Architekt Jesper Jespersen navrhl Olemu Kirkovi nový dům v roce 1924, přičemž se držel dobových ideálů prosazovaných architektonickým spolkem Bedre Byggeskik. Jednalo se o cihlovou, dobře proporčně řešenou stavbu v jednoduchém a krásném provedení s použitím kvalitních materiálů. Dům byl zařízen prakticky a moderně s důrazem na vstupní část, která měla na každého návštěvníka udělat dobrý dojem. A co je impozantnější a zdobnější než dva betonoví lvi na stráži? Nákres: Oblastní archiv ve Fredericii.

Mladý muž opírající se o „HGF“ Oleho Kirka. HGF byla dánská zkratka pro starý vysoký ford s převodovkou ovládanou pomocí pedálů. Ole Kirk si ho koupil na splátky na podzim roku 1929 a jednalo se o druhý vůz v Billundu. Prvním byl německý automobil značky Brennabor patřící malíři Jensenovi, opatřený karbidovými světly a plátěnou střechou.

Kjeld: „Děda vždycky potřeboval mít poslední výkřiky techniky, ne proto, aby se chlubil, ale protože byl hravý a nové technologie ho nesmírně lákaly. Jako první v Billundu si v padesátých letech pořídil televizor. Vzpomínám si, že to tehdy byla obrovská událost pro děti i dospělé. Nevím, kolik se nás shromáždilo v dědově a babiččině obýváku před tou velikánskou bednou. Pro dědu bylo velmi příznačné, že se nikdy nebál cokoli vyzkoušet, pokud viděl, nebo jen cítil, že se za tím skrývá rozumný nápad.“

V určitých billundských kruzích se ovšem začali podivovat. Dělá si Christiansen z Boha legraci? Nejdřív si vybuduje dům nad poměry, pak si koupí rádio a nyní ještě automobil. Na druhou stranu nebyl truhlářský a tesařský mistr jediný, komu v těch letech najednou spadly peníze do klína. Jisté pořekadlo tvrdí, že je-li bohatý sedlák, jsou bohatí všichni, a v letech 1928 a 1929 Dánsko zažívalo vyloženě žně. Následně se v Billundu a okolí zdilo, tesalo a malovalo ve velkém stylu.

Ve chvíli, kdy Ole Kirk věnoval veškerý svůj čas a také nejlepší dřevo na zhotovení velkých saní, měla však jeho žena Kristine pocit, že pastorovi Frøkjæru Jensenovi vychází vstříc až příliš. „Dostaneš za to vůbec něco, Ole?“ S výdělkem její manžel nepočítal, zato soudil, že pokud potěší svého duchovního, stěží si tím znepřátelí Boha.

A hle, billundský mistr získal další nové zakázky na stavbu domů a hospodářských budov a najednou nevěděl, kam dřív skočit, naštěstí se však nyní mohl přesouvat od jednoho zákazníka k druhému díky Fordu T s převodovkou ovládanou třemi pedály na podlaze. Použitý vůz ho u prodejce aut Nielsena v Grindstedu vyšel na čtrnáct set dánských korun.

Po určitou dobu vypadala existence radostně a slibně, jenže důsledky krachu burzy na Wall Street v říjnu 1929 zanedlouho zasáhly i Evropu. Německo a Anglie, největší obchodní partneři Dánska, ztratily pevnou půdu pod nohama a ceny obilí, másla a vepřového masa prudce klesaly. Rozsah zemědělské krize, která ovlivnila nejen zemědělce, nýbrž také řemeslníky a zapříčinila silný pokles ve stavitelství, vyústila v masivní nezaměstnanost, konflikty na pracovním trhu a explozivní nárůst počtu bankrotů na venkově. Mnozí majitelé statků a řemeslníci museli živnost pověsit na hřebík a zanedlouho se stáhla smyčka i kolem Billundského truhlářství a tesařství.

Víra

Třicátá léta

Kachna, 1937

Jednoho podzimního rána roku 1931 vyjel ve Fordu T z obce rozmrzelý muž. Ole Kirk měl před sebou dlouhý den, během něhož se snažil vymoct aspoň část ze spousty peněz, které mu za práci dlužili lidé porůznu ve farnosti. Přinejmenším potřeboval donutit pár dlužníků, aby podepsali směnku, což byl běžný způsob, jak si navzájem vypomoct, když bylo peněz na venkově poskrovnu.

Jako vymahač dluhů by se mistr neuživil. Za běžných okolností posílal se směnkami, jež bylo potřeba obnovit, desetiletého Godtfreda, protože ten se na rozdíl od otce málokdy vracel domů s nepořízenou. Jenže dnes se Ole Kirk, tváří v tvář hrozbě bankrotu, musel této role zhostit sám, jinak by na dům U Dvou lvů a dílnu dopadla prodloužená ruka zákona.

Posledním dlužníkem, jehož toho podzimního dne navštívil, byl Jens Riis Jensen, vlastník usedlosti na cestě do Grindstedu. Už před drahnou dobou pro něj Ole Kirk vyrobil seník, avšak stále za něj nedostal dohodnutých třicet pět korun. Vysoký Ford T vjel na dvůr, Jensen mu vyšel naproti. Ole Kirk otevřel dveře auta, ale nevystoupil.

„Asi nemáte těch pětatřicet korun, co mi dlužíte, Jensi? Byl jsem dneska na patnácti místech, kde mám pohledávky, jenže každý je švorc a nikdo už se neodvažuje vypsat další směnku.“ Statkář rezignovaně zavrtěl hlavou. „Bohužel, Christiansene. Když jsem byl naposledy na jatkách s několika pěkně vykrmenými prasaty, dostal jsem za ně míň, než jsem svého času dal za selata. Nemám ani floka, zato vám dám pro rodinu sýr.“ — „Ani jsem s tím nepočítal, ale nepodepsal byste mi tedy aspoň směnku, abych nějak přežil zítřek?“ — „Ano, to ano, jenom nevím, kdy vám zbylou odměnu za seník vyplatím…“ — „Tak mi pak zavolejte, Jensi, třeba budu mít nějaké peníze a mohl bych vám je půjčit.“ Statkář se usmál, došel pro pero a podepsal se. Ole Kirk mu poděkoval: „Získal jsem za celý den ježdění první a jediný podpis, ale teď přinejmenším vím, že zítřek přečkáme.“

Ani Jens Riis Jensen, ani jiní dánští zemědělci nedostávali za své zboží dostatek peněz a začátkem třicátých let neměl nikdo na větší opravy nebo výměnu dveří či oken. Tím také billundský truhlář a tesař přišel o možnost pořizovat dřevo na dluh. Poté co shořela blízká usedlost a Oleho Kirka majitel požádal, aby mu znovu vystavěl chlév i obytné stavení, objednal si mistr jako obvykle dřevo na pile Johannese Grønborga v Koldingu. Protože mnoho řemeslníků již zbankrotovalo, zdráhal se Grønborg dávat na dluh i v případě sebemenších objednávek a vznesl u banky dotaz, zda je Christiansen solventní. Odpověď dorazila obratem: „Tuto transakci silně nedoporučujeme, a to ani proti převodu pojistného plnění, protože zmíněný tesař je v natolik špatné finanční situaci, že může kdykoli zbankrotovat.“

A živnost Oleho Kirka se skutečně ocitla na pokraji krachu. Přesto mistr do roku 1932 vstoupil s optimismem, který mohl pramenit leda z jeho víry, že mu Bůh pomůže, ať se děje, co se děje. Jeden tovaryš a učeň, Malý Knud, který se u Oleho Kirka učil od roku 1928 a stejně jako svého času Truhlářův Viggo bydlel na půdě naproti dílně, kde mu v zimě zamrzala voda v lavoru, roku 1931 pomáhal Olemu Kirkovi při posledních stavbách domů v Billundu. Nyní spolu v dílně vyráběli dřevěné zboží a doufali, že se ho snad podaří do Vánoc prodat: žebříky, taburety, stoličky na dojení, stojánky na vánoční stromky a autíčka, ke kterým mistra inspirovali jeho čtyři synové.

Ole Kirk drobné předměty na hraní vyráběl s radostí. Byla to pro něj doslova hračka, a přestože se nejednalo o žádné ohromné prodeje, dělalo mu dobře vytvářet něco pro děti — dřevo opracovával se stejnou péčí, jako když zhotovoval předměty pro dospělé. Během dětství svých synů ve dvacátých letech občas zvedl ze země kousky dřeva a nožem nebo pilkou z nich vytvaroval koně, krávy, domy a dobové zázraky přepravní techniky — auta, vlaky a letadla.

Kjeld: „Děda byl dobrý a starostlivý táta, kluky vychovával podle vlastních zásad a představ. Hrál si s nimi, když na to byl čas, což zřejmě nastávalo jen v neděli, kterou po celý život vnímal jako sváteční den, který člověk tráví s rodinou. Vyřezával a opracovával pro ně menší předměty na hraní a určitě jim také umožňoval, aby výrobkům sami dodávali osobní ráz. Jakmile se v roce 1932 seriózně pustil do výroby hraček, testoval je na dvou nejmladších synech — mém tátovi a Gerhardtovi. Zjišťoval, jak se jim s nimi hraje a jestli jsou dost dobré na to, k čemu jsou určené. Svým způsobem dělal přesně totéž, co můj táta v padesátých letech praktikoval se mnou, když se zničehonic do naší suterénní herny přišel podívat, čím se právě zabývám a co dítě napadne podnikat s novými plastovými kostkami, na které se firma LEGO tehdy rozhodla vsadit.“

*

Jednou zkraje jara 1932 kdosi zaťukal na dveře domu U Dvou lvů. Venku stál prodejce truhlářského zboží Jens V. Olesen z Fredericie s kolegou. Muži se ptali, zda smějí jít dál a prohlédnout si Christiansenovu práci v dílně, teď když je stavebnictví v Dánsku v útlumu a jeden tesař za druhým věší živnost na hřebík. Oba muži Olemu Kirkovi pochválili výbornou kvalitu jeho žebříků, taburetů, stoliček na dojení i žehlicích prken. Obzvlášť je nadchl pohled na řadu nádherných autíček, z nichž mnohá byla natřená krásnými zářivými barvami. Olesen na místě objednal značnou část sortimentu s dodáním v srpnu. Prý je snadno udá u kupců a prodejců na venkově, protože potřebují na police vystavit tipy na vánoční dárky pro malé i velké děti. Sice je krize, ale ta se dětí nesmí dotknout, pravil Olesen.

Majitel billundského koloniálu Hans Nielsen si ve třicátých letech pořídil do prodejny elektrický mlýnek na kávu a venku na ulici zřídil benzinovou pumpu. K rodině Christiansenových bydlící na protější straně ulice měl blízký vztah, takže od zaměstnanců Oleho Kirka vstřícně přijímal nekryté šeky a bance je odesílal teprve ve chvíli, kdy věděl, že soused naproti je už zase při penězích. V městečku si lidé pomáhali, jak to jen šlo. Oblastní archiv farnosti Grene.

Ole Kirk oba pány pozval na kávu a po chvíli se Olesen rozpovídal o organizaci Dansk Arbejde, která povzbuzuje Dány k nákupu zboží vyrobeného v Dánsku a pomáhá řemeslnickým mistrům rozvíjet nový způsob výroby. Právě dřevěný tovar — a neméně dřevěné hračky — budou prý v nadcházejících letech žádané. Olesen doplnil, že Dansk Arbejde nabízí novým výrobcům zdarma stánek na Kupecké přehlídce, každoročním veletrhu ve Fredericii, kde je možné nejen vystavit své zboží a navázat kontakty s obchodníky a hokynáři, ale také získat množství nových zakázek.

Ole Kirk dosud o ničem podobném neslyšel a později se vyjádřil, že on i Kristine „této propagandě podlehli“. Po odjezdu obou obchodníků prohlásil: „Možná právě tudy vede cesta. Mohli bychom se pokusit opatrně posunout vpřed díky dalším žehlicím prknům, žebříkům, vyřezávaným autíčkům a novým hračkám.“

Profesní život Oleho Kirka se v tu ránu převrátil vzhůru nohama. Truhlář a tesař se rozhodl změnit výrobu a vsadit na praktické předměty a hračky. Aby si mohl dovolit zaplatit pomocníky a sestavit ceník, půjčil si peníze od sourozenců. Vrátil jim je ovšem až o deset let později.

Zdaleka ne všichni v rodině měli pro rozhodnutí mladšího bratra pochopení. Totéž platilo i o mnoha obyvatelích Billundu, kteří nad smíšeným obchodem dřevěným zbožím zvedali údivem obočí. Hračky v rukou dospělého muže jsou směšné! Vůči mistrově píli a odborným znalostem odjakživa chovali úctu, ale nyní nad ním vrtěli hlavou a někteří si nebrali servítky: „Myslím, že je vás na tohle škoda, Christiansene, najděte si na práci něco užitečnějšího!“

Kjeld: „Děda v prvních letech cítil, že nejen lidé ve vsi a farnosti, ale i někteří jeho starší sourozenci se na vyřezávání hraček dívali spatra, protože jim připadalo ubohé. Navíc se dědovi zpočátku moc nedařilo. Když se v pokročilejším věku někdy v rozhovorech označoval za černou ovci rodiny, je potřeba na to podle mého názoru nahlížet ve světle faktu, že neudržel tesařskou živnost a musel vyrábět truhlářské a řezbářské zboží pro domácnost řízenou ženami a hračky pro děti. To se tehdy nesetkávalo s pochopením.“

V Christiansenově dílně se tvrdě pracovalo na Olesenově objednávce. Nabídka hraček už tou dobou ve firmě O. Kirk Christiansen — výroba dřevěného zboží a hraček zabírala stejný prostor jako ostatní tovar, což dokládá i fotografie pořízená v létě roku 1932 na zahradě za rodinnou dílnou. Na žehlicích prknech a žebřících jsou vystavená dřevěná autíčka, tramvaje, letadla a jiné hračky. V pozadí stojí seřazení Oleho pomocníci, mezi nimi syn Johannes, Harald Bundgaard, Malý Knud, Niels Murer a třináctiletá Karen Marie Jessenová, jejímž úkolem je hračky omalovávat. Snímek pořídil pravděpodobně sám Ole Kirk, ale možná také Kristine, která s manželem právě čekala páté dítě.

Marně ovšem budeme na této historické fotografii pátrat po nejprodávanější a nejžádanější hračce v Dánsku i zbytku světa — po joju! Jojo pro Oleho Kirka dle jeho vlastních slov představovalo znamení shůry. „Bůh mi dal víru v hračky. Dal mi jojo.“

V roce 1932 Kristine čekala páté dítě a těhotenství ji na jaře zatěžovalo natolik, že musela chodit o holi. Na fotografii je zvěčněna s Olem Kirkem, tovaryšem Haraldem Bundgaardem a nejmladším synem Gerhardtem.

Tento celosvětový fenomén, tedy hračka pro děti i dospělé, která na okamžik odváděla lidi od myšlenek na neustále se zhoršující krizi, jež koncem roku 1931 dorazila i do Dánska, byl poprvé k vidění na výstavě Dánské vánoční dárky v kodaňském Technologickém ústavu. V průběhu zimy a jara roku 1932 se „jojománie“ rozšířila po celé zemi a výrobci měli na krátké období žně. I díky tomu, že dánské deníky novou lidovou zálibu označovaly za fenomén pocházející od starých Řeků:

„Zachvátila nás horečka jménem jojo, lidé si s jojem hrají v tramvaji, na kole, na pracovišti, na úřadech, a jakmile nás u přepážky na poště nemá kdo obsloužit, je to tím, že dotyčný pod pultem roztáčí jojo.“

Oleho Kirka poptávka po joju tak zaskočila, že zboží nestihl zařadit na první ceník roku 1932. Přesto chytil nečekanou příležitost za pačesy a rozjel menší sériovou výrobu. Vyrobit tuhle mrňavou hračku zvládli chlapi v dílně doslova poslepu. Následně se ženy ve vsi a v rodinném pracovním společenství pouštěly za domem U Dvou lvů do malování a lakování. Nakonec se na jojo namotala bavlněná šňůrka a už zbývalo výrobky jen zabalit do beden, které se pak z billundské železniční stanice rozesílaly hokynářům a obchodníkům po celé zemi.

V létě roku 1932 zapózovali hrdí zaměstnanci za prvním dřevěným sortimentem. Zleva Karen Marie Jessenová, Malý Knud, Jens T. Mathiesen, Niels Christensen, „Sýkorka“, Harald Bundgaard a nejstarší syn Oleho Kirka Johannes.

První ceník Oleho Kirka, který nabízel dřevěné zboží, například žebříky, stoličky, žehlicí prkna a stojánky na vánoční stromky, obsahoval také celou stranu různých hraček. Firma O. Kirk Christiansen — výroba dřevěného zboží a hraček pomalu začala nabývat podoby.

Díky módní vlně joj měli tací jako Niels Murer štěstí a v roce 1932 si na určité období mohli u Christiansena vyzkoušet drobné práce. Nils dostával za každé jojo jeden øre a v nejlepších dnech jich stihl zpracovat až tisíc. Za den si tak vydělal deset korun, což bylo víc, než kolik se platilo zedníkovi. Ole Kirk se ovšem snažil maximum práce zvládnout jen s pomocí manželky a synů. Později vyprávěl:

„Dřeli jsme na tom, moje žena, děti i já sám, a nakonec se nám začalo blýskat na lepší časy. Dlouhou řadu dní jsme pracovali od nevidím do nevidím a já si pořídil kárku s gumovými koly, abych nerušil sousedy, když jsem pozdě večer vozil balíky na stanici.“

*

Ze staré fotografie pořízené v létě 1932 dýchá klid a idyla, skupinka hrdých a věrných spolupracovníků je na zahradě za domem obklopena krásnými řezbářskými kousky. Snímek evokuje první dva verše z oblíbené náboženské písně Oleho Kirka: Nikdo není víc mimo nebezpečí / než než jsou děti v Božím společenství.

Nyní již jednačtyřicetiletého řemeslníka a budoucího továrníka však čekaly další životní zkoušky. V srpnu, zatímco výroba joj běžela na plné obrátky a poprvé se zdálo, že se na dřevěných hračkách skutečně dají vydělat peníze, Kristine v pozdním stadiu těhotenství vážně onemocněla a byla hospitalizována v nemocnici v Grindstedu, kde se ukázalo, že miminko je mrtvé. Po potratu se zdánlivě zotavila, ale zničehonic ji postihl zánět žil a 6. září ve věku pouhých čtyřiceti let zemřela.

Celé se to seběhlo velice rychle a v následujícím období se hluboce zarmoucený Ole Kirk snažil udržet myšlenky i city na uzdě. Chlapci, obzvlášť dvanáctiletý Godtfred, na tátův zármutek nikdy nezapomněli:

„Vzpomínám si, jak vešel do obýváku, kde jsem cvičil na varhany, a řekl mi, co se stalo. Tehdy jsem ho poprvé viděl brečet. Společně jsme padli na kolena, teprve potom jsme vyzvedli dva bratry, kteří byli ve službě.“

Ole Kirk utrpěl takový otřes, že se zachvěla i jeho víra v Boha. Odstoupil z výboru misijního domu a příštích deset let byl jen řadovým členem. Teprve roku 1944 se jeho podpis znovu objevil v zápisech ze schůzí výboru. Později si při zpětném ohlédnutí za nejtěžším a nejnešťastnějším obdobím svého života zapsal: „Připomínal jsem si: ‚Buď vůle tvá, Pane,‘ a dokonce jsem se tím snažil v životě řídit, ale nedařilo se mi to.“

Kjeld: „Pro dědu bylo typické, že se odmítal vzdát, dokonce i v nejčernější a nejstrašnější době. Musel být mimořádně houževnatý. Za všech okolností dokázal sám sebe přesvědčit, že to dobře dopadne. Rezignace mu byla cizí. Tento charakterový rys vidím i u svého táty a sám ho mám také. Je to jistá forma paličatosti, která se dědí a souvisí s vírou, nikoli nutně v náboženském významu, spíš se jedná o širší a obecnější víru v budoucnost a ve vše, za co neseme odpovědnost. A z toho vyrůstá myšlenka a pocit, že tohle, to přece zvládnu!“

Když měl Ole Kirk v pokročilém věku už jako ředitel firmy LEGO vysvětlit, jak dokázal překonat ekonomickou krizi a osobní tragédii, kterým musel čelit v letech 1931 —1933, pouze stručně odpověděl: „Hodně jsem se modlil, modlil jsem se za nové zakázky, modlil jsem se, abych dokázal zboží vyrobit, a modlil jsem se, abych dostal zaplaceno.“ V delší verzi odpovědi mluvil o naslouchání Bohu, který jeho, rodinu i živnost prováděl krizemi, a o zjevení:

„Jednou večer jsem dumal nad těmi protivenstvími, kterým jsem byl vystaven. Věřitelé na mě posílali právníky a moje rodina a přátelé mi vyčítali, že se nevěnuju něčemu užitečnějšímu. Co jsem měl dělat? Jako by pomoc byla tak daleko, že by ke mně nedospěla včas. A pak se stalo něco úchvatného — něco, nač do smrti nezapomenu. Uviděl jsem před sebou velkou továrnu, kde lidé horečnatě pobíhali sem a tam, dovnitř se zavážel materiál a expedovalo se hotové zboží. Byla to natolik jasná vidina, že jsem od té chvíle nikdy nezapochyboval o tom, že jednoho dne dojdu k cíli, viděl jsem továrnu tak, jak vypadá dnes. Je to zvláštní, ale uprostřed naprostého zoufalství jsem nabyl víry a důvěry. Jsem přesvědčený, že takové vidiny jsou od Boha. Od Boha, v kterého jsem se jako dítě naučil věřit.“

Řemeslnický mistr, který právě obrátil živnost vzhůru nohama, zničehonic zůstal sám jak na domácnost, tak na výchovu čtyř kluků ve věku od šesti do patnácti let, jimž scházela maminka. Šestiletý Gerhardt byl ještě příliš malý na to, aby tátovi zvládl doopravdy pomáhat, a třináctiletý Karl Georg měl brzy nastoupit do učení na tesaře. V domě U Dvou lvů zůstal dvanáctiletý Godtfred, který měl jako malý kluk tak chatrné zdraví, že se Ole Kirk a Kristine svého času báli, že o něj přijdou. Nyní tento bystrý chlapec spolu s bratrem Johannesem přikládal v dílně ruku k dílu — pokud tedy zrovna neseděl v billundské škole. Godtfred měl skutečně zlaté ruce, byl rychlý a šly mu počty. Věčně se usmívajícího Johannese však na celý život poznamenala epilepsie, jíž trpěl v útlém věku.

Ve všem zármutku bylo potřeba vyřešit Olesenovu objednávku, kterou si měl obchodník vyzvednout v srpnu a na niž se ve skladu snášel prach. Ole Kirk ji považoval za jistý příjem, jenže se ukázalo, že Jens V. Olesen zbankrotoval. Jako vždy, když potřeboval pomoc shůry, padl Ole Kirk na kolena a vyložil své problémy Bohu, který mu ukázal východisko. Další den vstal mistr brzy, naložil do starého Fordu T nevyzvednuté zboží z objednávky pro Olesena, klukům nařídil, ať na sebe dávají pozor, a vydal se obrážet jednoho kupce po druhém ve snaze zboží udat.

Žádný zázrak se nekonal. Ole Kirk se sice většiny zboží zbavil, ale musel si přiznat, že rozený prodejce není. Bylo mu zatěžko vychvalovat do nebe vlastní výrobky, protože nejlepší reklamou byla podle jeho názoru zjevná kvalita. Jenže tento přístup fungoval pouze do chvíle, než Ole Kirk dorazil do Esbjergu:

„Paní v obchodě mé zboží příšerně pohaněla a já se jí neodvážil odporovat. Potom přece jen něco koupit chtěla, pokud dostane třicet procent slevu. Byl jsem rád, když jsem odtamtud odešel.“

Na jiných místech Olemu Kirkovi nezbylo než se spokojit s výměnným obchodem a domů do Billundu se vrátil s rozinkami, ságovým práškem na kaši a dvaceti kilogramy nevylouskaných mandlí, což znamenalo, že rodinka v domě U Dvou lvů, která si nedávno najala hospodyni, bude mít poněkud bohatší Vánoce než jiné rodiny ve farnosti. Mnozí neměli na vánoční tabuli ani sulc, ani sladké pečivo a museli se spokojit s brambory a masem a se skromným příspěvkem ze sbírky pořádané farní radou.

Pohádka s joji skončila stejně rychle, jako začala, a na podzim roku 1933 navzdory mírnému nárůstu ročního obratu vyvstal problém, jak čerstvě zprovozněnou továrnu udržet v chodu. Ole Kirk měl doma slušnou zásobu joj, která se snažil zpeněžit. Čtvrtého listopadu se v novinách Jyllands-Posten objevil inzerát:

„Prodám kolečka na hraní neboli malovaná joja. Okamžité dodání. Nejnižší cena za 1000 ks. O. Kirk Christiansen, továrna na hračky, Billund.“

Finanční potíže se kupily, navíc Ole Kirk bojoval se steskem po Kristine, která patnáct let udržovala teplo rodinného krbu a starala se o domácnost i o výchovu čtyř synů. Kromě toho ho pronásledovaly staré dluhy, obzvlášť záruka, na kterou v dobré víře přistoupil koncem dvacátých let, aby stavební činnost v tomto kraji neutichla:

„Takhle jsme to my, řemeslníci, často dělávali zcela bez rizika a moje kauce byla spíš taková formalita. Jenže vlivem okolností se ostatním ručitelům nedařilo, takže po mně chtěli, abych to na sebe vzal celé. Následoval soudní odhad mého domu, což mě nevzrušovalo, zato když ti, kteří mě nalákali na tenký led a přátelsky mě ujišťovali, že nic neriskuju, nyní přišli udělat soudní odhad do skladu zboží, připadalo mi to jako konec světa.“

Ole Kirk vsadil na oblibu joj natolik, že mu jich v roce 1933 zůstal plný sklad.

Ole Kirk byl v podstatě rozhodnutý se vzdát a vyhlásit konkurz. Na sklonku léta se ovšem objevil právník Flemming Friis-Jespersen, který měl v okolí nějaké vyřizování a rozhodl se v Billundu zastavit u truhlářského a tesařského mistra, který nereagoval ani na upomínky, ani na předvolání k soudu, a proto byl odsouzen v nepřítomnosti. Právníka z Vejle napadlo, že třeba existuje řešení pro věřitele i dlužníka. O mnoho let později, v dopise adresovaném Godtfredu Kirku Christiansenovi, se Friis-Jespersen ohlížel za setkáním s hluboce nešťastným a rozčarovaným Olem Kirkem v roce 1933 následovně:

„V takřka prázdné dílně za poměrně prostorným obytným domem jsem se setkal s mužem, jenž na první pohled působil sympaticky. ‚Otevřeně přiznávám, že jsem rezignoval,‘ vysvětlil mi bez váhání. ‚Loni jsem postavil dva domy pro zákazníka, ten druhý byl na prodej, jenže dotyčný mi dosud nezaplatil a dům nikdo nekoupil. Nyní se oba prodávají v nedobrovolné dražbě a můj vlastní dům určitě brzy dopadne stejně. Dlužím, kam se podívám, zemřela mi žena a zůstaly mi čtyři nezaopatřené děti. Co mám dělat? To můžu rovnou natáhnout brka.‘“

Friis-Jespersen prohlásil, že nejhorší ze všeho je stavět se k problému pasivně, protože než by člověk řekl švec, každá i drobná pohledávka vlivem úroků nabobtná a dluh se zdvojnásobí. Právník mistrovi nacházejícímu se v platební neschopnosti navrhl, aby okamžitě sestavil seznam všech věřitelů a jejich pohledávek. Na jeho základě pak Friis-Jespersen zřídil zástavní právo na dům U Dvou lvů, díky kterému věřitelé získali záruku a Ole Kirk také — na určitou dobu — klid na konsolidaci svého malého podniku a nalezení nové hospodyně.

Šikovná a pilná Nina, která se o rodinu starala během prvního roku po Kristinině smrti, totiž nečekaně k 1. říjnu 1933 podala výpověď. Do doporučení mladé věřící dívce Ole Kirk napsal, že chová vřelý vztah k Bohu, a dodal, že nejenže prováděla každodenní úklid a vařila pro dvanáct osob, ale také umí hrát na varhany a zpívat. Ach, kde jen najít novou Ninu?

*

Zřejmě jen málokdo ví, že prvním majitelem společnosti LEGO byla žena. K tomu by nikdy nedošlo, nebýt křesťanských novin pohozených na židli v kuchyni, jichž si v říjnu roku 1933 všimla Sofie Jørgensenová při návštěvě kamarádky v jihosjællandském Haslevu. Sedmatřicetiletá Sofie nedávno odcestovala z Aarhusu do svého rodiště v naději, že si zde najde práci jako vedoucí místní pobočky Tatolu, tedy řetězce obchodů prodávajících mýdlo, parfémy a další předměty osobní hygieny.

Sedmatřicetiletá Sofie Jørgensenová, která odpověděla na inzerát v deníku Kristeligt Dagblad, se ocitla na životní křižovatce. Po deseti letech práce s lidmi, v domově pro chlapce a takzvaném záchranném domově Vnitřní misie pro mladé prostitutky, zatoužila vyzkoušet si novou roli hospodyně.

Sofie v předchozích letech pracovala v chlapeckém domově v Aarhusu a pilně šetřila, aby si jednou mohla splnit sen a stát za pultem ve vlastním obchodě. Jenže místo v Haslevu nakonec nedostala. Celá zklamaná sedla druhého dne na kolo a jela za kamarádkou, aby přišla na jiné myšlenky. Zatímco kamarádka vařila kávu a prostírala, listovala Sofie výtiskem deníku Kristeligt Dagblad, který ležel na židli. Když dospěla ke stránce s pracovními nabídkami, padl jí hned pohled na nadpis „Hospodyně“.

„Hledá se hluboce věřící dívka, která umí hospodařit a uvařit jakékoli jídlo a také se zhostit veškerých povinností ženy v domácnosti. Nástup od 1. listopadu, dobré podmínky. Dobrá společnost. Mám dva syny ve věku 12 a 7 let. Upřednostňujeme tedy dívku, která láskyplně pomůže s jejich výchovou a vytvoří pro ně domov. Bližší informace a doporučení z dřívějších zaměstnání včetně představy o ohodnocení zašlete O. Kirku Christiansenovi, Billundské truhlářství.“