Copyright © Kate Morton 2015

All rights reserved

Translation © Hana Krejčí 2017

ISBN 978-80-249-5337-3

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

1

Cornwall, srpen 1933

Teď pršelo hustě. Spodní lem noční košile měla zablácený, bude ji muset schovat, aby nikdo nevěděl, že byla venku.

Měsíc se ukryl za mraky, šťastná náhoda, jakou si ani nezasloužila. Spěchala černou nocí, jak nejrychleji mohla, jámu vykopala už dřív, ale dokončí to teprve teď, pod pláštíkem tmy. Déšť čeřil hladinu pstružího potoka a neúnavně bubnoval do mokré půdy. V kapradí cosi zašustilo, ale neohlédla se, nezastavila. Po lese se toulala celý svůj život a cestu znala zpaměti.

Předtím, když k tomu došlo, zvažovala, že se přizná, a možná to hned na začátku měla udělat. Nicméně šanci promeškala a teď bylo pozdě. Příliš pozdě po tom všem, co následovalo: pátrací akce, policie, články v novinách, naléhavé žádosti o jakékoliv informace. Nebyl nikdo, komu by se mohla svěřit, nebyla naděje, že by jí někdy odpustili. Její jedinou možností bylo zahrabat důkaz.

Došla na místo, které si vybrala. Pytel s krabicí byl překvapivě těžký, ulevilo se jí, že ho může složit na zem. Padla na všechny čtyři a odtáhla stranou větve a kapradí, které maskovaly jámu. Téměř se zalkla pachem vlhké hlíny, myšiny, hub a dalších tlejících věcí, který se na ni vyvalil. Otec jí kdysi vyprávěl, že lesem kráčely celé generace a jejich příslušníci jsou pohřbeni pod těžkou zeminou. Věděla, že mu takové úvahy působí radost. Nacházel útěchu v nekonečném koloběhu přírody, protože věřil, že rovnováha dlouhé minulosti má moc zmírnit současná trápení. A snad ji skutečně v některých případech měla, nicméně ne tentokrát, ne toto trápení.

Spustila pytel na dno a měsíc na zlomek vteřiny vykoukl zpoza mraků. Když jámu zahrnovala, měla slzy na krajíčku, ale potlačila je. Plakat tady a teď by byla slabost, jakou si odmítala dopřát. Urovnala hlínu, bušila do ní dlaněmi a dupala po ní nohama, dokud jí nedošel dech.

A je to. Hotovo.

Blesklo jí hlavou, že než odlehlé místo opustí, měla by něco pronést. Něco o nevinnosti, která zemřela, o krutých výčitkách svědomí, které ji budou věčně pronásledovat. Ale nápad zavrhla. Styděla se i za pouhé pokušení to udělat.

Rychle se vracela lesem zpátky a dávala pozor, aby se vyhnula bývalé loděnici a vzpomínkám, které se v ní ukrývaly. Než došla domů, začínalo svítat a déšť zeslábl. Vody jezera šplouchaly o břehy, poslední slavík se loučil s nocí, probouzeli se kosové a pěnkavy, v dálce zaržál kůň. Tehdy to nevěděla, ale těch zvuků se nikdy nezbaví, od onoho rána u jezera ji budou pronásledovat, rušit jí spánek, vnikat do zlých snů, věčně jí připomínat, čeho se dopustila.

2

Cornwall, 23. června 1933

Na jezero byl nejkrásnější pohled z Morušového pokoje, ale Alice usoudila, že bude stačit koupelna. Pan Llewellyn zatím seděl dole u říčky s malířským stojanem, ale domů se vracíval brzy, nechtěla riskovat, že ji přistihne. Starý muž byl vcelku neškodný, jenže taky výstřední, přecitlivělý a dotěrný, především v poslední době. Bála se, že by vyslala špatný signál, kdyby se neočekávaně objevila v jeho pokoji. Nakrčila nos. Dřív, když byla menší, ho měla nesmírně ráda a on ji také. Je zvláštní vzpomínat na to teď, jako šestnáctiletá. Na příběhy, které jí vyprávěl, na obrázky, které pro ni kreslil a které uchovávala jako poklad, na kouzelnou auru, která ho provázela jako písnička. Tak či tak, koupelna byla blíž než Morušový pokoj, a protože bylo otázkou několika minut, než matka zjistí, že v prvním patře nejsou ve vázách květiny, nemohla Alice ztrácet čas běháním do schodů. Jakmile se chodbou za rozčileného mávání prachovkami prohnal houf služebných, proklouzla dveřmi dovnitř a vrhla se k oknu.

Ale kde je? Alici se rozhoupal žaludek, propadala beznaději. Přitiskla horké dlaně ke sklu a klouzala pohledem po scenérii dole: okvětní lístky růžových a čajových růží se leskly jako navoskované, k zahradní zdi se tulily vzácné broskve, v dopoledním světle se stříbřitě třpytilo protáhlé jezero. Všechno bylo naklizené a vypulírované k naprosté dokonalosti, a přesto všude dál panoval horečný ruch.

Na pódiu postaveném pro tuto příležitost šoupali muzikanti pozlacenými židlemi, na příjezdové cestě pendlovaly ve zvířeném prachu dodávky s občerstvením, zpola vztyčený velký stan se nadouval v letním vánku. Jediným klidným bodem uprostřed vší té činorodosti byla babička deShielová, která seděla na litinové lavičce před knihovnou, drobná a schoulená, tak ztracená v pavučině vzpomínek, že ani nevnímala muže, kteří rozvěšovali červené lampiony na stromy kolem ní…

Alice náhle zatajila dech. On.

Po tváři se jí rozšířil úsměv dřív, než ho mohla zadržet. Ta radost, blažená a jiskřivá, když ho zahlédla na ostrůvku uprostřed jezera s velkým špalkem dřeva na rameni. Zvedla ruku, aby mu zamávala. Bylo to spontánní a bláhové, protože se nedíval k domu, a i kdyby ano, nezamával by jí. Oba věděli, že musí být krajně opatrní.

Její prsty zachytily jednu stužku neposlušných vlasů, které jí neustále padaly přes uši. Nepřítomně si je navíjela na ukazováček, znovu a znovu. Ráda ho pozorovala, především takhle, tajně. Cítila se silnější, jistější, ne jako když byli spolu, když mu přinesla do zahrady limonádu, když se jí podařilo vyklouznout ven a překvapit ho při práci někde dál od domu, nebo když se jí vyptával na její knihu, rodinu, život a ona mu vyprávěla příběhy, když ho rozesmála a měla co dělat, aby se neutopila v hlubokých jezírkách jeho zelených, zlatě kropenatých očí.

Nespouštěla z něho pohled. Sehnul se, chvíli vyvažoval těžké poleno, než ho zvedl a položil na ostatní. Byl silný. A to bylo dobře. Alice přesně nevěděla proč, ale neprozkoumané místo ukryté kdesi hluboko v ní jí říkalo, že je to pro ni důležité. Tváře jí hořely, cítila, že se červená.

Alice Edevanová nebyla plachá. Seznámila se už s několika mladíky. Pravda, nebylo jich mnoho – její rodiče byli pověstní svou uzavřeností, nejraději byli spolu sami a s výjimkou tradičních svatojánských oslav nevyhledávali společnost –, ale příležitostně se jí podařilo vyměnit pár kradmých slov s chlapci z vesnice nebo občas na polích se syny pachtýřů, kteří klopili oči, žmoulali v rukou čepice a hned zase spěchali za svými otci. Toto však, toto bylo… Zkrátka to bylo jiné. Věděla, že to zní pateticky, až trapně, že by se tak nějak vyjádřila její starší sestra Deborah – jenže to byla pravda.

Benjamin Munro. Tak se jmenuje. Bezděčně pohybovala rty, když si v duchu opakovala jeho jméno. Benjamin James Munro. Je mu šestadvacet a předtím žil v Londýně. Tvrdě pracující muž, který se sám protlouká životem a nepotrpí si na prázdné řeči. Narodil se v Sussexu jako syn archeologů a vyrůstal na Dálném východě. Má rád zelený čaj, vůni jasmínu a horké dny, které končí deštěm.

Nic z toho jí neřekl. Nepatřil k nadutcům, kteří se chvástají tím, čeho dosáhli, jako by dívka byla pouhou hezkou tvářičkou mezi dvěma úslužnýma ušima. Alice shromažďovala vše, co zaslechla a zahlédla, a kdykoliv se naskytla příležitost, vkradla se do kůlny vrchního zahradníka a pátrala v záznamech o zaměstnancích, které si pan Harris pečlivě vedl. Vždycky si ráda hrála na detektiva a skutečně – za jednou stránkou sešitu našla připevněnou žádost o práci, kterou si podal Benjamin Munro. Byla jen krátká a rukopis by matka odsoudila. Když Alice prolétala očima celý text a ukládala si do paměti důležité body, chvěla se vzrušením, protože slova dodávala hloubku a barvu obrazu, který si sama vytvořila a uchovávala v sobě jako vylisovanou květinu v deníku. Jako květinu, kterou jí před měsícem věnoval. „Podívejte se, Alice,“ na jeho široké dlani v rukavici zeleně zářil křehký stonek, „první letošní gardénie.“

Usmála se při té vzpomínce a sáhla do kapsy, aby pohladila hladký povrch notesu vázaného v kůži. Nosila ho stále u sebe už od dětství, od svých osmých narozenin, kdy dostala první deník, a svým zvykem přiváděla matku k šílenství. Ořechově hnědý sešit milovala! Od otce bylo velmi moudré, že jí ho koupil. On sám si taky píše deník, svěřil se jí s vážností, kterou na něm obdivovala a oceňovala. Pomalu, pod matčiným bdělým zrakem, vepsala na světle hnědou linku na první stránce své plné jméno – Alice Cecilia Edevanová – a rázem měla pocit, že je teď mnohem skutečnější osobou než dřív.

Matka měla připomínky k jejímu zvyku hladit deník uložený v kapse, prý to vypadá „záludně, jako bys měla za lubem nějakou nepravost“. Matčin nesouhlas byl jen drobným potěšením navíc, Alice by deník hladila, i kdyby tím nevyloudila náznak nesouhlasu na půvabné tváři Eleanor Edevanové. Dělala to, protože deník byl jejím talismanem, připomínal jí, kdo je. Byl také jejím nejbližším důvěrníkem, a tím pádem také odborníkem na Bena Munra.

Byl to téměř rok, kdy ho spatřila poprvé. Na Loeanneth přišel koncem léta 1932, v oněch báječných slunečných dnech, kdy byl rozruch kolem svatojánské noci už za nimi a oni neměli na práci nic jiného než se poddat otupujícímu vedru. Na panství padl netečný klid, dokonce i matka, v osmém měsíci těhotenství a s rozpálenými tvářemi, mu podlehla, sňala ze zápěstí perlový náramek a vyhrnula si hedvábné rukávy k loktům.

Alice seděla na houpačce pod vrbou, nepřítomně se kolíbala a přemítala o svém Důležitém Problému. Mohla by všude kolem sebe slyšet zvuky rodinného života – opodál se do líného, rytmického šplouchání vesel smála matka s panem Llewellynem, Clemmie s rukama rozpřaženýma jako křídla kroužila po trávníku a cosi vzrušeně brebentila, Deborah líčila chůvě Rose veškeré skandály letošní londýnské sezony –, ale Alice byla soustředěná pouze na sebe a nevnímala nic než tichý bzukot letního hmyzu.

Byla na stejném místě téměř hodinu a nevšimla si ani toho, že její nové plnicí pero pouští a že se jí po bílých bavlněných šatech plíživě rozpíjí černá kaňka, když se náhle z tmavého lesíka vynořil na sluncem ozářený úsek příjezdové cesty. Přes rameno nesl plátěnou kabelu a v ruce cosi, co vypadalo jako plášť. Pravidelný rytmus chůze, jakou se vyznačují svalnatí muži, ji přiměl zpomalit houpání. Přitiskla tvář k lanu, aby jí v pohledu nebránila větev smuteční vrby a mohla sledovat, jak se blíží.

Terén kolem Loeannethu byl roztodivně členitý, nestávalo se, že by tam někdo náhodou zabloudil. Panství uvízlo hluboko v rokli obklopené spletí hustého lesa a šípkových keřů. Přesně tak musí vypadat pohádková obydlí. (A zlé sny, jak se ukázalo, nicméně Alice tehdy neměla důvod si to myslet.) Bylo to jejich soukromé prosluněné místečko, domov řady generací deShielů, domov matčiných předků. A přesto mezi ně pronikl cizinec a kouzlo odpoledne bylo zlomeno.

Alice měla vrozený sklon k všetečnosti slýchala to od lidí celý život, brala to jako kompliment a měla v úmyslu tuto svou vlastnost co nejlépe využít –, ale zájem o příchozího v ní nerozdmýchávala ani tak zvědavost jako spíš zoufalství a naléhavá potřeba jakéhokoliv rozptýlení. Celé léto usilovně pracovala na románu plném vášně a tajemství, ale před třemi dny se děj zasekl. Na vině byla výhradně hlavní hrdinka Laura, která po několika kapitolách vykreslujících její vnitřní život přestala spolupracovat. Jakmile na scénu vstoupil vysoký, tmavovlasý pohledný džentlmen, pyšnící se dobyvatelským jménem lord Hallington, ztratila náhle veškerou duchaplnost a změnila se v hloupou husičku.

Co se dá dělat, rozhodla se Alice, když pozorovala mladého muže na příjezdové cestě, Laura bude muset počkat. Přednost teď mají jiné věci.

Panstvím s bubláním protékala úzká říčka, chvilku se radovala, že se může vyhřívat na sluníčku, ale vzápětí byla nemilosrdně nasměrovaná zpátky do lesa. Aby umožnil vstup na Loeanneth, se nad ní z jednoho břehu na druhý rozkročil kamenný můstek, dědictví po dávném prastrýci. Neznámý se u něho zastavil, pomalu otočil tvář směrem, odkud přišel, a zdálo se, že se dívá na něco ve své dlani. Měl v ní kousek papíru? Nebo to byla jen hra světla? Cosi v náklonu hlavy, dlouhém pohledu do hlubokého lesa, hovořilo o rozmýšlení a Alice přimhouřila oči. Byla spisovatelka a rozuměla lidem. Rozpoznala zranitelnost, když ji spatřila. Z čeho pramenila jeho nejistota? Znovu se pootočil, dokončil celý obrat, zvedl ruku k čelu a putoval pohledem podél bodláčím lemované cesty až k místu, kde za věrnou stráží tisů stál dům. Cizinec se nepohnul, zdálo se, že nedělá nic jiného, než dýchá, potom složil na zem tašku i kabát, narovnal se v ramenou, rozpřáhl paže a vydechl.

Alice se zmocnila jedna z jejích náhlých jistot. Nechápala, kde se v ní ty okamžité vhledy do stavu mysli jiných lidí berou, ale bylo nesporné, že přicházejí nečekaně, a přesto jsou úplné a jasně zformované. Občas něco prostě a jednoduše věděla. Jako právě teď: Loeanneth nebyl místem, na jaké byl muž zvyklý. Ale dal si schůzku s osudem, a třebaže jedna část jeho bytosti měla chuť se otočit a odejít dřív, než na panství opravdu vstoupí, druhá se nechtěla – nemohla – obrátit k osudu zády. Opojná hypotéza. Alice se přistihla, že sevřela lano houpačky ještě pevněji, a zatímco napjatě čekala na další mužův krok, v hlavě se jí jako o překot rodila jedna myšlenka za druhou.

Tak či tak, neznámý zvedl kabát, přehodil si brašnu přes rameno a opět vykročil k domu ukrytému za tisy. V jeho držení těla se odrážela nová rozhodnost a nyní na nezasvěceného působil jako odhodlaný člověk, který před sebou má jednoduchý úkol. Alice si dopřála úsměv, lehký a samolibý, než ji zasáhlo oslepující osvícení, které ji málem srazilo z houpačky. Ve stejný okamžik si všimla kaňky na sukni. Našla řešení svého Důležitého Problému. A bylo to tak snadné! Laura, potýkající se s příchodem svého neznámého a rovněž obdařená schopností hlubšího vhledu než většina ostatních, by zaručeně dokázala nahlédnout pod mužovu masku, odhalila by jeho hrozné tajemství, strašlivou minulost, a v okamžiku, kdy by ho měla sama pro sebe, by zašeptala…

„Alice?“

Rázem byla zpátky v loeannethské koupelně a o rok později. Trhla sebou, až se tváří udeřila o dřevěný okenní rám.

„Alice Edevanová! Kde jsi?“

Vrhla pohled na zavřené dveře za sebou. Příjemné vzpomínky na minulé léto, na závratné vzrušení z vlastní zamilovanosti, na první dny vztahu s Benem a opojnou paralelu s jejím románem se rozutekly do všech stran. Rychlé kroky na chodbě a lehké zacloumání klikou. Alice zatajila dech.

Matka byla celý týden jako uzlíček nervů. Jak typické. Nehodila se na roli hostitelky, ale svatojánské slavnosti byly v rodině deShielů pevnou tradicí, Eleanor milovala svého otce Henriho, a proto se na jeho počest událost každoročně konala. Matka vždy propadala panice – bylo to vrozené –, ale letos to s ní bylo ještě horší než jindy.

„Já vím, že tam jsi, Alice. Deborah tě před chviličkou zahlédla.“

Deborah: starší sestra, vzor všech vzorů, nejvyšší hrozba. Alice zaskřípala zuby. Copak nestačilo, že má za matku proslulou a všeobecně uctívanou Eleanor Edevanovou? Bylo nutné, aby měla ještě ten pech, že byla druhá v řadě po nejstarší sestře, takřka ztělesněné dokonalosti? Po krásné, chytré Deborah, zasnoubené s nejlepší partií sezony? Díkybohu za Clementinu, která se narodila po ní a byla tak zvláštní, že dokonce i Alice ve srovnání s ní vypadala chtě nechtě normální.

Zatímco se matka hnala dál po chodbě a Edwina snaživě ťapala za ní, rozrazila Alice okno dokořán a dovolila teplé bríze vonící čerstvě pokosenou trávou a slaným mořem, aby jí omyla tvář. Edwina byla jediný člověk (vlastně zlatý retrívr, tedy ne opravdický člověk), který matku snášel, když měla tu svou náladu. Dokonce i chudák tatínek před několika hodinami uprchl do podkroví, kde si nepochybně užíval tichou společnost svého velkého přírodopisného díla. Problém tkvěl v tom, že Eleanor Edevanová byla perfekcionistka a každičký detail slavnosti musel odpovídat jejím přehnaným požadavkům. Přestože Alice svou nespokojenost ukrývala pod tenkou vrstvou vzdorovité netečnosti, už delší dobu ji trápilo, že ani trochu nesplňuje matčino očekávání. Podívala se do zrcadla a bědovala nad vytáhlou postavou, neposlušnými myšími vlasy i sklonem dávat přednost smyšleným postavám před živými lidmi.

Ale se zoufalstvím byl konec. Alice se usmála, když Ben uložil další poleno na hranici, která víc a víc připomínala věž. Možná nebyla tak půvabná jako Deborah a určitě ji nečeká nesmrtelnost jako matku vykreslenou v oblíbené dětské knížce, ale co na tom? Byla někým zcela jiným. „Jste rozená vypravěčka, Alice Edevanová,“ řekl jí Ben jednoho pozdního odpoledne na břehu, když chladný proud klopýtal o kameny a holubi se slétali na noc domů. „Nikdy jsem nepoznal nikoho s tak úžasnou představivostí, kdo by měl tak dobré nápady.“ Hovořil laskavě a upřeně na ni hleděl. Alice se spatřila jeho očima a líbilo se jí, co vidí.

Za dveřmi proplul matčin hlas, vykládal cosi o květinách, které nejsou v pokojích, a zmizel za rohem. „Ano, drahá matko,“ zamumlala Alice blahosklonně, „nemusíš si hned rvát vlasy.“ Představa, že by matka narušila svůj dokonalý účes, byla vzrušujícím rouháním a Alice se musela kousnout do rtu, aby se nerozesmála.

S posledním pohledem na jezero vyklouzla z koupelny, po špičkách přeběhla do svého pokoje a vysvobodila zpod matrace drahocenný sešit. Když po dvou schodech skákala dolů, naštěstí neškobrtla o žádné rozedrané místo na červeném běhounu, který z cest po Středním východě přivezl prapradědeček Horace. Na stolku v hale popadla košík a vylétla ven do zbrusu nového dne.

A nutno poznamenat, že den byl krásný. Alice kráčela po pěšině vydlážděné kameny a tiše si prozpěvovala. Nemohla jinak. Košík už měla téměř plný, a to ještě zdaleka nedošla k loukám, kde rostly nejkrásnější divoké květiny, nečekané protiklady těch ochočených s jejich podezřelou nádherou. Alice celé dopoledne trpělivě vyhlížela svou příležitost, vyhýbala se matce a čekala, až si pan Harris dopřeje polední přestávku, aby zastihla Bena o samotě.

Když se s ním setkala naposledy, řekl jí, že pro ni něco má. Zasmála se. Odpověděl svým pousmáním, z něhož se jí podlamovala kolena, a zeptal se, co jí připadá tak směšné. Napřímila se, aby byla co nejvyšší, a sdělila mu, že zvláštní náhodou má něco i ona pro něho.

Zastavila se za nejmohutnějším tisem, také připraveným na slavnost, a vykoukla zpoza úhledně zastřižených hustých větví. Ben byl stále na ostrůvku a pan Harris na druhém konci jezera pomáhal svému synovi nakládat na člun polena. Chudáček Adam. Alice ho pozorovala, jak se škrábe za uchem. Podle paní Stevensonové býval pýchou rodičů, urostlý, silný a chytrý, až do doby, kdy mu u Passchendaelu uvízl v hlavě šrapnel a udělal z něho idiota. Válka je hrozná věc, rozhořčovala se často kuchařka a mlátila válečkem do nevinné hroudy těsta. „Schramstnout nadějného kluka, sežvýkat ho a vyplivnout ven jeho zpitomělou verzi.“

Jediným požehnáním prý je, že si Adam změnu zřejmě neuvědomuje, dokonce se zdá, že se mu žĳe lehčeji. „To není pravidlo,“ dodávala pokaždé paní Stevensonová, aby se nezpronevěřila skotskému pesimismu zakořeněnému hluboko v jejím nitru. „Ve spoustě jiných, co se vrátili, nezbyla ani špetka smíchu.“ Tatínek trval na tom, že Adama zaměstnají. „Bude u nás mít práci až do konce svého života,“ zaslechla ho Alice říkat panu Harrisovi a hlas měl řezavý soucitem. „Už jsem vám to potvrdil jednou. Pro vašeho Adama tady bude místo, dokud ho bude potřebovat.“

Alice si uvědomila hebké víření u levého ucha, sotva znatelný dech větru na tváři. Sklouzla pohledem k vážce třepotající se v jejím periferním vidění. Rozpoznala vzácný druh se žlutými skvrnami na křídlech a pocítila záchvěv starého vzrušení. Představila si otce, jak se v pracovně ukrývá před matkou a nepříčetností, která se jí před oslavou zmocňovala. Kdyby byla dost rychlá, mohla by vážku chytit, s novým příspěvkem do otcovy sbírky vyběhnout do schodů, koupat se v radosti, kterou by mu, jak věděla, dárek přinesl, cítit, že v jeho očích stoupla, a prožívat totéž, jako když byla ještě malá a když jí pocta, že si vyvolil právě ji, výsada, že může vstoupit do zaprášené místnosti s vitrínami, učenými knihami a bílými rukavicemi, pomáhala přenést se přes hrůzu lesklých špendlíků.

Jenže teď přirozeně nebyl čas. Úplně stačilo, že se nechala rozptýlit vážkou. Alice se zamračila. Čas měl jeden hloupý zvyk, že přestával existovat, jakmile se její mysl něčím zaměstnávala. Podívala se na hodinky. Skoro deset minut po dvanácté. Ještě dalších dvacet a vrchní zahradník se jako vždycky vrátí do kůlny, aby se nad sendvičem se sýrem a nakládanou zeleninou zahloubal do dostihových výsledků. Zvyk je železná košile, pan Harris ty své dodržoval a Alice je měla na paměti.

Zapomněla na vážku, rázně přešla pěšinu a kradla se podél jezera. Vyhnula se trávníku a skupince mužů, kteří zametali prostranství kolem složitého zařízení pro ohňostroj, a držela se ve stínu, dokud se nedostala ke staré fontáně ve skryté zahradě. Posadila se na sluncem zahřáté schůdky a košík odložila vedle sebe. Výhodné stanoviště, usoudila, hlohový živý plot jí poskytoval bezpečný úkryt a mezerami mezi listovím měla dobrý výhled na nové molo.

Zatímco čekala, až zastihne Bena samotného, pozorovala párek vran kymácejících se na azurově modrém nebi nad ní. Zrak se jí stočil k domu, kde muži na žebřících rozvěšovali po průčelí dlouhé zelené girlandy a dvě služebné připevňovaly na provázky pod okapy rozkošné lampiony. Slunce rozsvítilo sklíčka zasazená do kovových mřížek v nejvyšší řadě oken a rodinný dům, vycíděný až do sterilnosti, zářil jako ošperkovaná stará dáma, která se jednou za rok chystá na tradiční návštěvu opery.

Alici náhle zalila obrovská vlna dojetí. Kam až jí paměť sahala, vždy jí bylo jasné, že pro ni dům i zahrady Loeannethu žĳí a dýchají jinak než pro její sestry. Zatímco Deborah vábil Londýn, Alice nikde nebyla šťastnější, nikde se necítila tak sama sebou jako zde – když seděla na břehu říčky a máčela si prsty nohou v líném proudu, když před svítáním ležela v posteli a naslouchala pilné rodince rorýsů, která si stavěla hnízdo nad jejím oknem, když se sešitem v podpaždí obcházela jezero.

V sedmi letech si uvědomila, že jednoho dne bude dospělá a že dospělé děti, jak už je to na světě uspořádáno, odcházejí z domu svých rodičů. Ucítila, že se v ní rozevírá propast existenciální hrůzy, a začala vyrývat své jméno, kdykoliv a kamkoliv mohla: do tvrdých dubových okenních rámů v ranním salonku, do cementu mezi dlaždicemi v klenutém sklepení, mezi ptáčky a rostliny na ručně tištěných tapetách od Williama Morrise ve vstupní hale. Jako by se opakováním těch drobných činů mohla k sídlu připoutat hmatatelným a trvalým způsobem. Po zbytek léta pak byla bez moučníků. Matka trest vynesla, jakmile její zvláštní projev náklonnosti objevila, a Alice by se s tím dokázala smířit, nebýt nespravedlivého nařčení ze svévolného vandalismu. „Domnívala jsem se, že ty, víc než kdokoliv jiný, bys mohla mít náš dům ve větší úctě,“ zasyčela Eleanor Edevanová, bledá zlostí. „Nikdy bych si nepomyslela, že by se moje dítě mohlo chovat tak bezohledně, dopustit se tak hrubého rošťáctví!“ Alice se nevýslovně styděla. Rvalo jí srdce, že se o ní hovoří takovým způsobem, že matka redukuje projevy její vášnivé vlastnické potřeby na pouhé darebáctví.

Ale na tom teď nezáleželo. Natáhla nohy před sebe, zvedla chodidla a spokojeně si povzdechla. Byla to minulost, loňské sněhy, dětinská závislost. Sluneční světlo zalévalo vše kolem, zlatě se lesklo na jasně zelených listech v zahradě. Ve větvoví nedaleké vrby sladce cvrlikala pěnice, párek divokých kachen sváděl boj o obzvlášť šťavnatého plže. Kapela zkoušela taneční čísla a hudba klouzala po hladině jezera. Měli štěstí, že se dnešní den tak vydařil. Po mučivých týdnech, kdy za svítání napjatě studovali oblohu a radili se s každým, kdo by mohl předpovědět počasí, vyšlo slunce a spálilo poslední otálející mraky. Přesně tak jak se před svatojánskou nocí sluší. Večer bude teplý, vánek mírný a slavnost uhrančivě čarovná jako vždy.

Magické kouzlo svatojánské noci si Alice uvědomovala dlouho předtím, než byla natolik velká, aby mohla zůstat vzhůru na slavnost, už tehdy, kdy ji a její dvě sestry naparáděné do nejlepších šatiček přiváděla chůva Bruenová dolů a postrkováním je přiměla seřadit se vedle sebe, aby mohly být představeny hostům. Oslava se teprve rozbíhala, nastrojení dospělí zatím dodržovali etiketu a čekali, až nastane noc, ale později, kdy by už měla spát, naslouchala Alice chůvinu oddechování a čekala, až tvrdě usne. Potom se přikradla k oknu, klekla si na židli a dívala se na lampiony zářící jako ovoce, které dozrává v noci, na mohutný oheň zdánlivě plovoucí po měsícem postříbřené vodě, na začarovaný svět, kde vše, místa i lidé, bylo téměř takové, jak si pamatovala a znala. Téměř, ne úplně.

A tuto noc bude mezi nimi, dnešní noc bude zcela výjimečná. Alice se usmála a lehce se zachvěla nedočkavostí. Podívala se na hodinky, vytáhla desky ukryté v košíku a otevřela je, aby odhalila jejich drahocenný obsah. Rukopis byl jednou ze dvou kopií, které pracně naťukala na přenosné remingtonce. Byl to poslední výkon, k němuž se vzepjala, vyvrcholení celoročního úsilí. V titulu byl jeden překlep, když omylem trefila „d“ místo „s“, ale zbytek byl dokonalý. Benovi chybička vadit nebude, jako první jí poradí, aby vydařené dílo poslala nakladateli Victoru Gollanczovi. Jakmile vyjde, dostane Ben jeden výtisk, dokonce mu ho podepíše, hned pod věnování.

Pa, pa, postýlko. Alice tiše přečetla titul a vychutnávala lehké zamrazení, které jí přejelo po zádech. Na příběh byla nesmírně pyšná, byl nejlepší, jaký zatím napsala, a dělala si velké naděje, že vyjde. Byla to skutečná detektivka, s vraždou. Jakmile si přečetla úvod k Nejlepším detektivním příběhům, sedla si a do zápisníku si poznamenala seznam pravidel, která stanovil Ronald Knox. Pochopila, že byl omyl, když se snažila spojit dva neslučitelné žánry. Zabila Lauru, začala znovu od prvních náčrtů a stvořila venkovské sídlo s řadou podezřelých osob a detektivem. Zápletka byla komplikovaná a Alice dlouho přemýšlela, jak neprozradit čtenářům pachatele, až se rozhodla, že potřebuje pozorného posluchače, takříkajíc doktora Watsona pro svého Holmese. Naštěstí ho našla. A našla mnohem víc.

Věnováno B. M., spojenci ve zločinu, druhovi v životě

Přejela po věnování palcem. Jakmile detektivka vyjde, všichni se o nich dvou dozvědí, ale to ji netrápilo. Jedna část její bytosti se nemohla dočkat. Nesčetněkrát málem všechno vychrlila na Deborah, dokonce i Clemmie, jen aby ta slova slyšela nahlas, a vyhýbala se hovorům s matkou, která – jak Alice věděla – měla jisté podezření. Ovšem bylo svým způsobem správné, že odhalí pravdu, až detektivka vyjde a oni si ji přečtou.

Pa, pa, postýlko se zrodila z rozhovorů s Benem, bez něj by ji napsat nedokázala, a když pochytala jejich úvahy vznášející se mezi nimi ve vzduchu a seřadila je v podobě slov na papír, zmocnila se něčeho nehmatatelného, pouhé možnosti, a změnila ji ve skutečnost. Nemohla se ubránit pocitu, že jestliže Benovi věnuje jednu kopii, stane se skutečnějším i nevyslovený slib, který mezi nimi dvěma přetrvával. Sliby byly v jejich rodině důležité. Matka je to učila odmalička, od malička do nich vtloukala zásadu, že nikdy nesmějí dát slib, který nemohou nebo nehodlají splnit.

Z druhé strany hlohového plotu se k ní donesly hlasy. Instinktivně přitiskla rukopis k tělu, napjatě poslouchala, pak přeběhla k plotu a podívala se malým kosočtvercovým otvorem mezi listy. Ben už na ostrově nebyl, člun zase kotvil u mola, ale Alice objevila všechny tři muže u hromady zbývajících polen. Pozorovala Bena, jak pĳe ze své čutory, ohryzek, který se mu při polykání pohyboval na krku, stín strniště na spodní čelisti, černé vlnité vlasy sahající až k límci. Na košili měl tmavou skvrnu od potu a Alici se stáhlo hrdlo. Milovala jeho mužský pach, zemitý a přirozený, tak odlišný od ženského, květinově navoněného světa v domě.

Pan Harris zvedl brašnu s nářadím, vydal pár posledních pokynů a Ben se usmál a přikývl. Alice se usmívala s ním a všímala si ďolíčku na levé tváři, širokých ramenou, předloktí lesknoucích se v prudkém slunci. Napřímil se, jeho pozornost upoutal vzdálený hluk. Sledovala jeho pohled, který se odpoutal od pana Harrise a spočinul na čemsi v bujné zahradě.

Ve změti liliochvostců a verben rozeznala stěží viditelnou postavičku, která si kolébavě a neohroženě razila cestu domů. Theo. Při pohledu na bratříčka se Alicin úsměv ještě rozšířil, ale velký tmavý stín číhající v pozadí ho přidusil. Pochopila, proč se Ben mračí, o chůvě Bruenové si myslela totéž. Neměla ji ani trochu v lásce, ovšem k lidem s despotickými sklony chová vřelé city málokdo. Pro všechny bylo záhadou, proč hezká, laskavá chůva Rose dostala výpověď. Thea očividně milovala, přesněji řečeno zbožňovala, a nebyl nikdo, kdo by ji neměl rád. Dokonce i tatínek byl spatřen, jak si s ní povídá, když Theo opodál naháněl kachny. A tatínek uměl velice dobře odhadnout povahu člověka.

Matce však něco přelétlo přes nos. Přede dvěma týdny ji Alice zahlédla, jak se před dětským pokojem rozčileným šepotem s chůvou Rose hádá. Spor nějak souvisel s Theem, ale jako na zlost byla Alice příliš daleko, aby přesně slyšela, co říkají. Další události byly všeobecně známé. Chůva Rose odešla a do služby byla znovu povolaná chůva Bruenová. Alice se do té doby domnívala, že starou semetriku s chlupy na bradě a lahvičkou ricinového oleje už víckrát neuvidí, a pociťovala jistou osobní hrdost, protože zaslechla, jak babička deShielová poznamenala, že právě její neposednost byla pověstnou poslední kapkou, kterou pohár trpělivosti staré chůvy přetekl. Jenže teď byla zpátky a ještě mrzutější než kdy jindy.

Alice stále v duchu bědovala nad ztrátou chůvy Rose, dokud si neuvědomila, že za živým plotem není sama. Těsně za ní zapraskala větvička. Prudce se napřímila a otočila.

„Pane Llewellyne!“ zvolala, když uviděla shrbenou postavu, která v jednom podpaždí nemotorně svírala malířský stojan a ve druhém velký skicář. „Polekal jste mě.“

„Omlouvám se, má drahá. Zdá se, že sám nevím, jak tiše se dokážu plížit. Doufal jsem, že bychom si spolu mohli trošku popovídat.“

„Teď, pane Llewellyne?“ Bojovala se zoufalstvím, které se jí zmocnilo navzdory její náklonnosti ke starému muži. Patrně nechápal, že dny, kdy vedle něho sedávala, když maloval, kdy společně veslovali na říčce, kdy mu svěřovala všechna svá dětinská tajemství, kdy spolu pronásledovali víly a skřítky, jsou nenávratně pryč. Býval pro ni důležitý, to se nedalo popřít, jako milovaný přítel, když byla malá, a jako rádce, když začala psát. Mnohokrát k němu běžela, aby se pochlubila s dětskými příběhy, které naškrábala v návalu inspirace, a on je pokaždé s hranou vážností důkladně zhodnotil. Jenže teď jí bylo šestnáct a měla zcela jiné zájmy, jaké mu nemohla prozradit.

„Víte, mám moc práce.“

Pohled mu zalétl k díře v živém plotě a Alice cítila, jak jí hoří tváře.

„Sleduju přípravy na slavnost,“ vysvětlovala spěšně, a když se pan Llewellyn usmál způsobem, který jasně naznačoval, že přesně ví, koho pozorovala, dodala: „Trhala jsem květiny pro matku.“

Zadíval se na odložený košík, na květiny vadnoucí v poledním horku.

„Měla bych svůj úkol dokončit.“

„Zajisté,“ přikývl, „a mě by za normálních okolností ani ve snu nenapadlo tě rušit, když tak usilovně pomáháš, ale je zde něco poměrně důležitého, o čem si s tebou potřebuji promluvit.“

Ohlédla se k živému plotu. „Teď bohužel opravdu nemám čas.“

Pan Llewellyn vypadal nezvykle nespokojeně a Alici napadlo, že byl v poslední době podivně zvadlý. Ne vysloveně skleslý, ale roztržitý a smutný. Knoflíky na saténové vestě měl zapnuté nakřivo, jak si teď všimla, a šátek kolem krku roztřepený. Pocítila náhlou vlnu soucitu a v pokusu o nápravu kývla směrem k jeho skicáři.

„To je moc pěkné.“ A pěkné to opravdu bylo. Nevěděla, že maluje Thea, a podoba byla výjimečná, včetně známek dětství v kulatých tvářičkách, plných rtech a velkých důvěřivých očích. Milý pan Llewellyn. Vždy v nich všech dokázal vidět to nejlepší. „Mohli bychom se sejít po čaji,“ nadhodila s povzbudivým úsměvem. „Než začne slavnost.“

Pan Llewellyn sevřel skicář pevněji, chvíli zvažoval její návrh a pak se lehce zamračil. „A co v noci u ohně?“

„Vy přĳdete?“ To tedy bylo překvapení. Pan Llewellyn nebyl společenský a davům se obvykle vyhýbal – obzvláště davům, v nichž byli lidé, kteří měli v úmyslu setkat se právě s ním. Alicinu matku zbožňoval, ale ani jí se nikdy nepodařilo nalákat ho na svatojánské oslavy. Hrozba všeobecné pozornosti byla zkrátka příliš velká. K vidění bylo první vydání Eleanor a kouzelných dvířek, vždycky se vystavovalo a lidé prahli po setkání s autorem. Nikdy je neomrzelo klečet na kolenou u živého plotu a hledat vrchol zakopaného kamenného sloupku. „Pojď sem, Simeone, já ho vidím! Mosazný kroužek z mapy, přesně jak se píše v knize!“ Kdyby věděli, že tunel byl před mnoha lety zatarasený, aby se zvědavcům, jako jsou oni, zamezilo v pátrání.

Za normálních okolností by se Alice asi vyptávala dál, ale výbuch mužského smíchu na druhé straně plotu následovaný kamarádským zvoláním „Adame, držím to, jdi si dát s tátou oběd, nemusíme je naskládat nahoru všechny najednou“ vrátil její myšlenky k původnímu záměru. „Dobře,“ souhlasila, „dnes v noci. Při slavnosti.“

„Řekněme o půl dvanácté v altánku?“

„Ano, ano.“

„Je to důležité, Alice.“

„V altánku o půl dvanácté,“ opakovala s nádechem netrpělivosti.

„Budu tam.“

Pořád neodcházel. Zdálo se, že je přilepený na místě, a hleděl na ni s vážným, melancholickým výrazem, jako by se snažil vtisknout si do paměti její rysy.

„Pane Llewellyne?“

„Vzpomínáš, jak jsme se tentokrát na narozeniny Clemmie vozili na loďce?“

„Ano,“ přisvědčila. „Byl to krásný den. Úžasný zážitek.“ Dlouho a významně zvedala košík ze schůdků a pan Llewellyn zřejmě jejímu pokynu porozuměl, protože když skončila, byl pryč.

Pocítila osten neurčité lítosti a zhluboka si povzdechla. Asi za to může láska, že všechny ostatní tak trochu lituje. Chudáček starý pan

Llewellyn. Kdysi si o něm myslela, že je kouzelník, teď viděla pouze shrbeného, poněkud smutného, předčasně zestárlého muže, spoutaného viktoriánským oděvem a zvyky, s nimiž se odmítal rozloučit. V mládí se nervově zhroutil – mělo to být tajemství, ovšem Alice věděla o spoustě věcí, o nichž by vědět neměla. Došlo k tomu dávno, když babička byla mladou dívkou a pan Llewellyn blízkým přítelem Henriho deShiela. Vzdal se kariéry londýnského lékaře a právě tehdy vydal Eleonor a kouzelná dvířka.

Příčinu jeho zhroucení Alice neznala a teď ji napadlo, že by se měla trochu víc snažit ji vypátrat. Ale dnes ne, to nebyl úkol pro dnešní den. Na minulost jednoduše neměla čas, hned na druhé straně živého plotu na ni čekala budoucnost. Další pohled jí potvrdil, že Ben je už sám, sbírá si věci a chystá se přejít zahradou ke svému příbytku, aby se naobědval. Okamžitě zapomněla na pana Llewellyna. Nastavila obličej sluníčku a vychutnávala horko, které jí spalovalo tváře, opojnou radost, že je sama sebou právě nyní, v této vzácné chvíli. Nedokázala si představit, že by někdo jiný někde jinde mohl být šťastnější. A se svým dílem v ruce vykročila k molu, opojená obrazem dívky stojící na prahu zářivé budoucnosti.

3

Cornwall, 2003

Listím se prosekávalo slunce a Sadie běžela, až plíce žadonily, aby se zastavila. Neposlechla je, naopak ještě přidala a vychutnávala konejšivý zvuk svých kroků. Rytmický dusot, slabou ozvěnu, kterou vracela vlhká, mechem porostlá půda a hustý podrost.

Psi z úzké pěšiny zmizeli už před časem, s čenichy u země klouzali jako pramínky sirupu mezi ostružiním po obou stranách. Možná se jim ulevilo ještě víc než jí, když déšť konečně ustal a mohli ven. Sadie překvapilo, jak moc jí dělá dobře, že ji oba doprovázejí. Nejprve se vzpěčovala, když jí to dědeček nabídl, nicméně Bertie – podezíravý, proč se tak nečekaně objevila před jeho dveřmi („Odkdy si bereš dovolenou?“) – prokázal svou typickou tvrdohlavost: „Les je místy hluboký, nevyznáš se v něm, zabloudíš raz dva.“ A jakmile začal trousit poznámky, že požádá některého z místních mladíků, aby jí „dělal společnost“, a přitom na ni upíral pohled, který prozrazoval, že má na jazyku otázky, na jaké nechtěla odpovídat, rychle souhlasila, že se psi můžou proběhnout s ní.

Sadie vždycky běhala sama. Už dlouho předtím, než se případ Baileyová zvrtl a její život v Londýně byl rázem v troskách. Bylo to tak nejlepší. Někteří lidé běhají kvůli kondici, jiní pro radost a Sadie běhala jako někdo, komu je v patách vlastní smrt. Kdysi jí to řekl jeden přítel. Vyrážel to ze sebe vyčítavým tónem, když zlomený v pase lapal po dechu uprostřed Hampstead Heath. Mlčky pokrčila rameny. Lámala si hlavu, co na tom může být zlého, a s překvapivě malou lítostí pochopila, že jim to nemůže klapat.

Větvemi proklouzl závan větru a rozstříkl jí po tváři poslední kapky nočního deště. Potřásla hlavou, ale nezpomalila. Po stranách stezky se začaly objevovat zvonky, věční optimisté, kteří obvykle raší mezi kapradím a padlými kmeny jako první. Ještěže takové věci existují. Dokazují, že na světě je stále krása a dobro, jak hlásají básně a otřepané fráze. Povzbuzující skutečnost, jaká se ovšem na dráze Sadiina života snadno přehlédne.

Londýnské víkendové noviny o případu stále psaly. Sadie nakoukla přes rameno muže v přístavní kavárničce, kde s Bertiem snídali. Tedy ona snídala, zatímco dědeček si dal jakési zelené smoothie vonící jako tráva. Byl to jenom malý článeček, sloupek na páté stránce, ale jméno Maggie Baileyová přitahovalo Sadiiny oči jako magnet. Zmlkla v půli věty a lačně hltala drobné písmo. Došla pouze do poloviny, než muž dojedl žemli se slaninou, zastrčil noviny do podpaždí a vstal. Nedozvěděla se nic nového, což znamenalo, že nenastaly žádné změny. A proč by měly? Případ byl uzavřený. Pod titulkem článku bylo jméno Dereka Maitlanda. Žádné překvapení, že se případu stále držel jako pes tučné kosti, měl to v povaze. Možná si ho právě proto vybrala.

Trhla sebou, když zpoza hradby stromů vyskočil Ash s vlajícíma ušima a tlamou dokořán v mokrém úsměvu a hnal se před ní. Snažila se příliš nezaostat, zaťala ruce, až se jí prsty zaryly do dlaní, a přidala. Neměla by číst noviny. Měla by si „dát pauzu ode všeho“, dát se dohromady a počkat, než si situace v Londýně sedne. Tak nějak zněla Donaldova rada. Snažil se ji chránit, aby si nenatloukla nos o vlastní hloupost, věděla, že je to od něho laskavé, ale teď už bylo opravdu trochu pozdě.

Tehdy toho byly plné noviny i televize a ani následující týdny nepřinesly uklidnění, aféra stále bobtnala, přibývaly další články, od Sadiina vyjádření po sarkastické komentáře o poměrech na městské policii a narážky na utajování. Žádný div, že Ashford zuřil. Superintendant nepromeškal žádnou příležitost, kdy mohl hlasitě ventilovat svůj názor na loajalitu. I tentokrát si povytáhl umaštěné kalhoty a zároveň se sprškami slin na shromážděné vyšetřovatele vychrlil: „Není nic horšího než vynášet věci z domu, jasný? Když dostanete chřipku, necháte si to pro sebe. Nic neškodí oddělení víc než policajti, kteří žvaní před lidmi zvenku.“ Pokaždé následovala zvláštní poznámka o těch nejhnusnějších ze všech, o novinářích. Ashfordovi se třásla brada odporem: „Hyeny, všichni do jednoho.“

Díkybohu nevěděl, že onu konkrétní informaci pustila ven Sadie. Donald ji kryl, stejně jako když se poprvé začala dopouštět chyb.

„Kolegové to prostě dělají,“ vysvětloval a s obvyklou strohostí zarazil její neobratné projevy vděčnosti. Bylo to spíš vzájemné vtipkování, kterým smetli ze stolu Sadiiny drobné prohřešky v jinak pečlivém postupu, ale poslední přestupek byl jiného rázu. Jako vrchní vyšetřovatel odpovídal Donald za činnost svého týmu a mohl odbýt dobráckým štulcem, když si někdo zapomenul vzít k výslechu notes, jenže vypustit do světa informaci, že oddělení zpackalo vyšetřování, bylo něco zcela jiného.

Donald věděl, že mluvila Sadie, hned jak aféra propukla. Vzal ji na pivo a způsobem, který neponechával mnoho prostoru pro odpor, jí doporučil, aby vypadla z Londýna. Aby si vzala dovolenou, na kterou měla dávno nárok, a zůstala pryč, dokud ze sebe nedostane to, co ji trápí. „Nežertuju, Sparrowová,“ zdůraznil a otřel si z šedivého kníru pěnu. „Nevím, co to do tebe vjelo, ale Ashford není blbec a bude ve střehu. Máš dědečka v Cornwallu, pokud se nepletu. Pro svoje dobro – pro dobro nás obou – tam jeď a nevracej se, dokud se nedáš dohromady.“

Zničehonic se před ní objevil padlý strom. Když ho přeskakovala, škrtla o něj špičkou boty. Pod kůží se jí jako horký sirup rozlil adrenalin, zapřáhla ho a ještě zrychlila. Nevracej se, dokud se nedáš dohromady. To se snadno řekne, ale hůř provede. Donald neznal příčinu její roztržitosti a vážných chyb, ale ona ano. Představila si obálku zastrčenou v nočním stolku v Bertieho pokojíku pro hosty i s dopisem uvnitř: jemný papír, zdobný rukopis, šokující obsah. Mohla určit, kdy její problémy začaly: před šesti týdny, když ten zatracený dopis našla večer na rohožce svého londýnského bytu. Zpočátku to byly jenom příležitostné výpadky pozornosti, drobné chybičky, které se daly snadno zatajit, ale pak přišel případ Baileyová, malá holčička bez matky a bác! Učiněná vichřice.

S posledním vypětím sil se přiměla dosprintovat k černému pařezu, kde se obvykle otáčela zpátky. Nepovolila, dokud nebyla u něho, vrhla se vpřed, pohladila ho po drsném vlhkém vrcholu, padla na všechny čtyři a lapala po dechu. Hrudník se jí vydouval a klesal, viděla rozmazaně. Trpěla bolestí a měla z ní radost. Ash prozkoumával okolí, s funěním očichával konec mechem porostlého kmene, který trčel z příkrého blátivého svahu. Sadie se lačně napila z láhve a vymáčkla psovi trochu vody do otevřené tlamy. Pohladila hebký tmavý lesk mezi jeho ušima. „Kde máš brášku?“ zeptala se. Naklonil hlavu na stranu a upřel na ni své bystré oči. „Kde je Ramsay?“

Pátrala ve spleti zeleně kolem. Kapradí se vzpínalo ke světlu, spirálky lodyh se rozvíjely a rozkvétaly. Pach medvědího česneku se mísil se sladkou vůní deštěm nasáklé půdy. Letní déšť. Odjakživa tu vůni milovala, o to víc, když jí Bertie prozradil, že ji vyvolává jistý druh bakterie. Důkaz, že dobré věci můžou za správných podmínek vzejít ze špatných, že dokonce i ve sporách bakterií se ukrývá potenciál sladké vůně, stačí přidat sílu deště. Sadie měla nezadatelné právo věřit, že je to pravda.

Les byl hustý, a jak se rozhlížela po Ramsaym, uvědomila si, že měl Bertie pravdu. Na takovém místě se dá snadno zabloudit nadobro. Sadie ne, má s sebou psy, ostré čenichy vycvičené najít cestu domů, ale někdo jiný, nevinný, například holčička z pohádky. Holčička s hlavou plnou romantických představ by se snadno vydala hluboko do lesa a ztratila se v něm.

Sadie neznala mnoho pohádek, pouze ty nejrozšířenější. Byla to jedna z mezer, na které postupně narážela, když se srovnávala se svými vrstevníky (pohádky, jedničky ve škole, vřelé vztahy s rodiči). Dokonce i v pokojíku maličké Baileyové, přestože jinak skrovně zařízeném, byla police s knihami a nechyběl na ní značně ohmataný výtisk pohádek bratří Grimmů. V Sadiině dětství však nebyly šeptem vyprávěné příběhy „bylo, nebylo“. Její matka si na pohádky nepotrpěla a otec ještě míň, oba si byli rovní v hlubokém a neústupném odporu vůči „fantazírování“.

Nicméně Sadie byla obyvatelkou našeho světa a jako taková o pohádkách pochytila dost, aby věděla, že se v nich lidé ztrácejí a obvykle v tom hraje roli hluboký les. Lidé se poměrně často ztrácejí i ve skutečném životě, ať už v lese nebo jinde. Sadie to dobře poznala v práci. Někteří se ztratili nešťastnou náhodou, jiní z vlastní volby. Zmizelí tvořili protiklad k pohřešovaným – nechtěli být nalezeni. Jako Maggie Baileyová.

„Zdrhla,“ odhadl Donald hned týž den, kdy našli malou Caitlyn samotnou v bytě, o týden dřív, než objevili vzkaz, který mu dal za pravdu. „Takové časem prostě neunesou odpovědnost, je toho na ně moc. Dětí, nedostatku peněz a života vůbec. Kdybych si dělal čárku za každý takový případ, který jsem viděl…“

Ale Sadie mu odmítala věřit. Vydala se po vedlejší stopě, nechala se unášet fantastickými teoriemi o zločinu, jaké patří pouze do detektivek, tvrdila, že matka by své dítě nikdy jen tak neopustila, až do omrzení žadonila, aby znovu prošli všechna fakta a hledali klíčovou stopu, kterou přehlédli.

„Hledáš něco, co nikdy nenajdeš,“ varoval ji Donald. „Občas, Sparrowová – ne často, ale občas ano –, jsou věci takové, jak vypadají.“

„Jako ty, chceš říct.“

Zasmál se. „Holka drzá.“ Vzápětí nasadil laskavý, takřka otcovský tón, což – jak Sadie věděla – bylo mnohem horší, než kdyby začal řvát. „Stává se to těm nejlepším z nás. Děláš tu práci dlouho a najednou tě nějaký případ rozhodí a neudržíš si od něho odstup. Znamená to, že jsi člověk, ale ne, že máš pravdu.“

Dech se Sadie zklidnil, ale po Ramsaym pořád nebylo ani vidu ani slechu. Volala ho, tmavý vlhký les vracel ozvěnu jejího hlasu. Ramsay… Ramsay… Ramsay… Poslední chabé opakování bylo téměř neslyšné. Nebyl tak přítulný jako bratr a získat si jeho důvěru trvalo déle. Spravedlivost sem spravedlivost tam, byl kvůli tomu jejím oblíbencem. Vždycky byla podezíravá vůči náhlým sympatiím. Stejný povahový rys rozpoznala u Nancy Baileyové, Maggiiny matky, a domnívala se, že právě to je sblížilo. Dvě jinak rozumné osoby se vzájemně povzbuzují ve stejné iluzi. Říká se tomu folie à deux, šílenství ve dvou, a Sadie nyní chápala, v čem si byly s Nancy Baileyovou podobné, když každá přiživovala představivost té druhé a vzájemně se utvrzovaly v přesvědčení, že za Maggiiným zmizením se skrývalo něco víc, než bylo patrné na první pohled.

A bylo to šílenství. Deset let u policie, pět jako vyšetřovatelka, a všechno, co se naučila, vylétlo komínem v okamžiku, kdy v zatuchlém bytě spatřila opuštěnou holčičku, drobnou, rozkošnou, se svatozáří, kterou kolem její hlavy vytvořilo z rozcuchaných blonďatých vlásků světlo z okna za ní, s velkýma ostražitýma očima, kterýma pozorovala neznámého muže a ženu, již právě vpadli dovnitř. Bylo na Sadie, aby k ní přistoupila, vzala ji za ruce a oslovila jasným, veselým hlasem, který sama nepoznávala: „Ahoj, princezno. Koho to máš na noční košilce? Jak se jmenuje?“ Holčiččina zranitelnost a nejistota prudce zasáhly Sadie přesně do místa, které obvykle před city chránila spolehlivým štítem. V následujících dnech cítila na dlaních přízraky otisků dětských ruček a v noci, když se snažila usnout, slyšela plačtivý hlásek: Maminko! Kde je moje maminka? Sužovala ji naléhavá potřeba zjednat nápravu, vrátit dívence maminku, a Nancy Baileyová se projevila jako dokonalý spojenec. Jenže zatímco jí se dalo prominout, že se chytá každého stébla, že se zoufale snaží omluvit dceřino bezcitné chování a zmírnit šok, který utrpěla její vnučka, když byla ponechaná v bytě sama, a že běduje nad vlastní vinou („kdybych ten týden nejela s kamarádkami pryč, našla bych ji mnohem dřív já“), Sadie měla mít rozum. Celou svou kariéru, celý dospělý život vybudovala na tom, že má rozum.

„Ramsay,“ vykřikla znovu. Hlasitěji.

Opět jí odpovědělo ticho rušené šustotem listí a hučením vody valící se ve vzdálené, deštěm naplněné strouze. Zvuky přírody, které v člověku zesilují pocit samoty. Sadie rozpřáhla paže nad hlavou. Nutkání kontaktovat Nancy bylo přímo fyzické, vnímala ho jako ohromnou tíži v hrudi, dvojici zpocených dlaní svírajících její plíce. Vlastní potupu dokázala snášet, ale drtil ji stud, který se jí zmocňoval při pomyšlení na Nancy. Nezbavila se naléhavé potřeby omluvit se, vysvětlit, že všechno bylo jen chybný úsudek, že neměla v úmyslu posilovat falešnou naději. Donald ji znal dobře: „A Sparrowová,“ byla jeho slova na rozloučenou, než odjela do Cornwallu, „ať tě ani nenapadne navázat kontakt s babičkou.“ Nedodal, že by se měla držet co nejdál od holčičky, pravděpodobně usoudil, že to není nutné, zaručeně ne po oficiální důtce, kterou dostala, když si otec stěžoval.

Ještě hlasitěji: „Ramsay! Kde jsi, kluku?“

Napjatě poslouchala. Vysoko v korunách stromů zatloukl těžkými křídly vyplašený pták a přitáhl její pohled k mřížoví větví, k bílému flíčku, který prořezával modrou oblohu. Letadlo mířilo na východ k Londýnu a Sadie ho sledovala s podivným pocitem vyloučení. Bylo nepředstavitelné, že by se vír života, jejího života, točil dál i bez ní.

Donald se od jejího odjezdu neozval. Nečekala, že to udělá, ne, zatím ne, uplynul teprve týden a on trval na tom, aby si vzala dovolenou celý měsíc. „Můžu nastoupit do služby dřív, když budu chtít, že?“ zeptala se mladíka na personálním a z jeho překvapení jasně usoudila, že takovou otázku dostal poprvé. „Radši ne,“ zavrčel o něco později Donald. „Jestli tě tady uvidím dřív, než se dáš do kupy, Sparrowová, a teď nežertuju, půjdu rovnou za Ashfordem.“ A opravdu by šel, jak věděla. Měl před penzí a nehodlal si odchod nechat pokazit svou vyšinutou zástupkyní. Sadie neměla na vybranou. Sbalila si tašku, sklopila uši, nasedla do auta a odjela do Cornwallu. Dala Donaldovi číslo Bertieho telefonu, upozornila ho, že signál jejího operátora je tam mizerný, a neztrácela naději, že ji povolá zpátky.

Vedle ní se ozvalo hluboké nejisté zavrčení. Pohlédla dolů. Ash stál strnule jako socha a hleděl kamsi za les. „Co se děje, kluku? Sebelítost ti nevoní?“ Srst na krku se mu zježila, stříhal ušima, ale zíral stále stejným směrem. A pak Ramsayho uslyšela i Sadie. Někde daleko od nich. Štěkot nezněl přímo rozčileně, ale přinejmenším nezvykle.

Když ji psi přĳali za svou, probudila se v Sadie pro ni netypická, mírně rušivá mateřská náklonnost a po dalším Ashovu zavrčení zašroubovala uzávěr láhve. „Tak jdeme,“ prohlásila a poplácala ho po boku. „Najdeme bráchu.“

V Londýně její prarodiče psy neměli, protože Ruth na ně byla alergická. Když se po její smrti Bertie přestěhoval na penzi do Cornwallu, ze začátku nevěděl kudy kam. „Mám se dobře,“ tvrdil Sadie do pískání v telefonní lince. „Líbí se mi tady. Přes den mám spoustu práce, jenom večery jsou až moc klidné. Často se přistihnu, jak se hádám s televizí. A co hůř, mám silné podezření, že hubnu.“

Pokoušel se zlehčovat situaci, ale Sadie slyšela, jak se mu zatřásl hlas. Rutin otec dodával zboží do obchodu Bertieho rodičů v Hackney, zamilovali se do sebe už v pubertě a po celý zbytek života se od sebe neodloučili. Dědečkův žal byl přímo hmatatelný, ráda by mu řekla ta správná slova, která by ho utěšila, ale to nikdy nebylo její silnou stránkou, a tak místo toho nadhodila, že by měl větší šanci na úspěch, kdyby se hádal s labradorem. Zasmál se, že si to nechá projít hlavou, a hned příští den se vypravil do psího útulku. Bylo pro něho typické, že se nevrátil s jedním, ale rovnou se dvěma psy a náladovou kočkou navíc. Z toho, co Sadie za první týden v Cornwallu vypozorovala, tvořili všichni čtyři dohromady vcelku spokojenou rodinku, i když se kočka po většinu času schovávala za pohovkou. Dědeček rozhodně vypadal šťastnější, než když Ruth onemocněla. O důvod víc, proč se Sadie nehodlala vrátit bez obou psů.

Ash nasadil rychlé tempo a Sadie měla co dělat, aby ho neztratila z dohledu. Všimla si, že se vegetace mění a ani vzduch není tak těžký. Ostružiní využívalo sluneční světlo, které pronikalo většími mezerami mezi stromy, rozrůstalo se do všech stran, houstlo a škodolibě se zachytávalo o Sadiiny šortky, když se prodírala spletí výhonků. Kdyby měla bujnější fantazii, mohla by si představovat, že se ji pokouší zastavit.

Drápala se do příkrého svahu, vyhýbala se velkým rozeklaným skaliskům, až se ocitla nahoře. Les tam končil a Sadie se zastavila a rozhlížela se po krajině. Zatím nikdy tak daleko nebyla. Před ní se táhla louka s vysokou trávou, v dálce rozeznala plot a cosi, co mohla být pokřivená branka. Za ní se rozprostírala další travnatá plocha, z níž místy trčely mohutné listnaté stromy. Sadie zadržela dech. Uprostřed louky stálo dítě, malá osamělá holčička. Pouhá silueta rýsující se proti světlu, tvář Sadie neviděla. Otevřela ústa, aby na ni zavolala, ale když přivřela oči, dítě se rozplynulo v pouhou skvrnu nažloutlého světla.

Potřásla hlavou. Měla unavený mozek. Unavené oči. Potřebovala by si je dát vyšetřit kvůli mžitkám.

Ash, který se dlouhými skoky hnal dál, se ohlédl, aby se přesvědčil, jestli jde za ním, a netrpělivě zaštěkal, když usoudil, že se loudá. Vykročila po louce a zapudila nejasné, nepříjemné tušení, že dělá něco, co by neměla. Takové pocity pro ni nebyly neznámé. Obvykle ji nevyváděly z klidu, ale nedávné problémy v práci ji vystrašily. A Sadie nebyla ráda vystrašená. Vystrašenost se na její vkus až příliš blížila zranitelnosti a ona se už před lety rozhodla, že je lepší postavit se problému čelem než dovolit, aby se plížil za ní.

Ukázalo se, že branka je z prken, vybělených sluncem a roztřepených, a že visí v pantech se znuděnou odevzdaností, jež napovídala, že ten stav trvá už velmi dlouho. Kolem sloupků a příček se důkladnými smyčkami ovinula popínavka s červenými trubkovitými květy. Sadie se protáhla mezerou mezi dřevnatými pokroucenými výhonky. Pro Ashe to byl pokyn, aby ji následoval. Vzrušeně zaštěkal, vyrazil vpřed k obzoru a zmizel.

Tráva šimrala Sadie na nahých kolenou, až ji svrběla kůže ulepená zaschlým potem. Na tom místě se jí něco nezamlouvalo. Od okamžiku, kdy prolezla brankou, ji neopouštěl podivný, nevysvětlitelný pocit, že něco není, jak by mělo být. Na předtuchy moc nedala – k čemu je dobrý šestý smysl, jestliže správně využíváte ostatních pěti – a skutečně, pro onu podivnost brzy našla racionální vysvětlení. Asi po deseti minutách chůze si uvědomila, o co se jedná. Pozemek byl prázdný. Tráva, stromy ani ptáci tam nechyběli, ti byli všude, ale scházelo všechno ostatní. Nikde nerachotil traktor, nepásl se dobytek, žádný farmář nespravoval plot. V této části světa to bylo nezvyklé. Dívala se kolem sebe a hledala něco, co by dokazovalo, že se mýlí.

Slyšela, že někde opodál teče voda, z větve nedaleké vrby ji sledoval pták, pravděpodobně havran. Kam až jí oči dohlédly, všude vysoká ševelící tráva, tu a tam pokroucený strom, ale nikde ani stopa po člověku a jeho činnosti.

V Sadiině periferním vidění se černě zablesklo. Trhla sebou. Pták se vznesl ze své pozorovatelny a letěl střemhlav jejím směrem. Když uhnula, aby ji nezasáhl, zachytila o něco nohou. Dopadla na všechny čtyři do pruhu bahna pod mohutnou vrbou. Vyčítavě se podívala dozadu, kolem kotníku se jí omotal kus plesnivého lana.

Lano.

Instinkt, nebo snad vzpomínky – příšerná směs výjevů z vyšetřování – ji přiměly pohlédnout vzhůru. Tam, ovázaný kolem nejsilnější větve, byl roztřepený druhý konec, zespoda připomínal spíš hrbolek na kůře. Vedle něho visel k zemi další a natahoval se po vlhkém trouchnivějícím prknu. Houpačka, žádná oprátka.

Sadie se zvedla, otřela si zablácená kolena a pomalu obešla houpající se provaz. Na rozedraném symbolu dětských radovánek uprostřed opuštěného místa bylo cosi mírně znepokojivého, ale než se mohla pustit do hlubších úvah, pádil Ash dál. Krátkou starost o Sadie vytlačila v psí duši naléhavá potřeba najít bratra.

Věnovala poslední pohled lanu a šla za ním. Tentokrát si však všímala věcí, které jí předtím unikaly. Neurovnaná řada tisů se nyní představila jako živý plot, zanedbaný a zdivočelý, nicméně živý plot. Na severním obzoru, mezi dvěma shluky lučních květin, rozeznala cosi, co by mohl být oblouk můstku, a rozlámaná branka, kterou prolezla, už netvořila předěl mezi dvěma přírodními plochami, ale zdolanou hranici mezi civilizací a divočinou. Což znamenalo, že pozemek, po němž kráčí, není neobdělávaná louka, nýbrž zahrada. Alespoň jí kdysi býval.

Z druhé strany živého plotu k ní dolehlo zavytí. Ash hlasitě odpověděl a zmizel mezerou v zeleni. Sadie se prodrala za ním, ale okamžitě se zastavila. Zasazená do hustě zarostlého palouku se před ní jako velká inkoustová kaňka skelně leskla masa stojaté vody. Na jejím okraji utvořily kruh smuteční vrby a uprostřed se z jezírka tyčila velká hora bláta, snad ostrůvek. Všude byly kachny, lysky a vodní slípky. A také ostrý pach trusem prohnojené půdy. Tmavé lesklé ptačí oči působily nepříjemně slídivým dojmem.

Ramsay znovu zavyl a Sadie zamířila po mokrém břehu za jeho voláním. Nohy se jí smekaly po dekádách kachní špíny, opatrně se sunula od stromu ke stromu. Teď se rozštěkal Ash. Stál na druhé straně jezera na jakémsi dřevěném molu a s hlavou vztyčenou k nebi vyhlašoval poplach.

Sadie rozhrnula smuteční závoj vrby a předklonila se, aby se vyhnula podivné skleněné baňce, která visela na dlouhém zrezivělém řetězu. Minula další čtyři, všechny pokryté špínou, uvnitř napnuly sítě celé generace pavouků. Zlehka přejela zespodu po jedné z nich, obdivovala jejich zvláštní kouzlo a přemítala o jejich účelu. Visely mezi listím jako podivné ovoce.

Když došla k molu, zjistila, že Ramsaymu uvízla jedna zadní tlapa v díře ve zpuchřelém dřevu. Panikařil a Sadie k němu spěchala, aby ho osvobodila, ale došlapovala na prkna co nejopatrněji, aby ji nepotkal stejný osud. Klekla si, a jakmile zjistila, že neutrpěl vážnější zranění, hladila ho konejšivě po uších a přemýšlela, jak ho co nejšetrněji vyprostit. Nakonec ji nenapadlo nic lepšího než ho popadnout a táhnout nahoru. Moc vděčnosti neprojevoval: škrábal drápy do dřeva a vydával bolestný, uražený štěkot. „Já vím, já vím,“ mumlala Sadie, „někteří z nás prostě nemají rádi, když se jim pomáhá.“

Nakonec se jí podařilo ho vysvobodit. Dopadla na záda, ležela a lapala po dechu, zatímco pes, naježený rozčilením, ale zjevně nezraněný, prchal pryč. Sadie zavřela oči a zasmála se, když jí Ash uznale olízl zezadu krk. Tichý hlásek v hlavě ji varoval, že by se molo v kterémkoliv okamžiku mohlo rozpadnout, ale byla příliš vyčerpaná, aby mu věnovala pozornost.

Slunce mezitím vystoupalo vysoko na oblohu a teplo, které vysílalo k její tváři, jí připadalo božské. Sadie nikdy na meditace nebyla, ale v tu chvíli pochopila, proč pro ně lidé tak horují. Ze rtů jí unikl blažený povzdech, třebaže by slovo blažená pro sebe v poslední době nezvolila. Slyšela vlastní dech i tep, který jí bušil pod tenkou kůží na spánku tak hlasitě, jako by u ucha držela lasturu a naslouchala oceánu.

Jakmile je neutlačovaly zrakové vjemy, celý svět náhle ožil nejrůznějšími zvuky: šploucháním vody, která omývala sloupky pod Sadie, svistem a cákáním kachen, které přistávaly na hladinu jezera, praskot prken, která se napínala slunečním žárem. Sadie poslouchala a uvědomovala si nezřetelné jednotvárné hučení na pozadí toho všeho. Jako by najednou běžely stovky malých motorů. Zvuk byl synonymem léta a zprvu jí dělalo potíže ho určit, ale pak pochopila. Hmyz, spousta hmyzu.

Posadila se a zamžourala proti oslnivému světlu. Svět byl na chviličku celý bílý, než se barvy a tvary srovnaly. Na hladině se leskly listy leknínů jako srdcovité dlaždice, květy se vzpínaly k obloze jako půvabné sepjaté ruce. Vzduch kolem nich byl plný stovek drobných okřídlených tvorečků. Zvedla se a chystala zavolat na psy, když její pozornost upoutalo něco na protějším břehu.

Uprostřed sluncem zalitého palouku stál dům. Cihlový, se dvěma štíty a vchodem schovaným pod sloupovím. Ze střechy kryté taškami trčelo několik komínů a ve třech patrech oken spiklenecky pomrkávaly tabulky skla zasazené do olověných mřížek. K cihlové tváři domu se chamtivě tiskla popínavka se zelenými listy, do mřížoví jejích výhonků vlétali malí ptáčci, hned zase vylétali ven, a vytvářeli tak dojem neustálého pohybu. Sadie ohromeně hvízdla. „Co dělá stará dáma jako ty na takovém místě?“ Hovořila tiše, ale její hlas, cizí a nežádoucí, i křečovitý humor narušily přirozené, hluboké soustředění zahrady.

Sadie vykročila podél jezera k domu, jeho kouzlo ji přitahovalo jako magnet. Kachny a divocí ptáci si jí nevšímali, jejich lhostejnost se spojovala s teplem slunečního dne, provlhlou půdou i vzduchem kolem jezera a zesilovala atmosféru až kýčovitě osamělého místa.

Na druhém břehu narazila na pěšinku. Z valné části byla zarostlá rozpínavým hlohem, nicméně vedla přímo ke vchodu. Sadie zašoupala běžeckými botami o její povrch. Kámen. Pravděpodobně růžovo-hnědý, místní, z jakého byla většina budov v městečku, ale čas a zanedbávání ho nadehtovaly černě.

Dům, jak se přesvědčila, když došla blíž, byl stejně zpustlý jako zahrada. Na střeše scházely tašky, úlomky několika z nich se povalovaly tam, kam dopadly, jedno okno v horním poschodí bylo rozbité. Ostatní tabulky byly pocákané ptačím trusem, z okapu visely bílé stalaktity, poslední kapky stekly až na lesklé listy pod střechou.

Zpoza rozbitého okna, jako by chtěl vznést nárok na impozantní dílo, vystřelil ptáček, chvíli letěl rovně, pak změnil prudce směr a těsně minul Sadiino ucho. Uhnula, ale zůstala stát na svém místě. Ptáčkové, které zahlédla už od jezera, byli všude, míhali se sem tam, mizeli v tmavých skrýších popínavky, zase se vynořovali a neustále cosi naléhavě štěbetali. A nejenom ptáci. V listoví se rojila mračna hmyzu – motýlů, včel a dalších druhů, které Sadie nedokázala pojmenovat – a propůjčovala domu dojem obydlenosti a života, jaký byl v příkrém rozporu s jeho zchátralostí.

Bylo lákavé usoudit, že dům je prázdný, ale Sadie byla vyslána k dostatečně velkému počtu příbytků starých lidí, aby věděla, že zdání neobydlenosti často maskuje smutný příběh samoty a opuštěnosti. Na oprýskaných dveřích viselo nakřivo zašlé mosazné klepadlo ve tvaru liščí hlavy. Vztáhla k němu ruku a zase ji spustila. Co by řekla, kdyby někdo otevřel? Zamyšleně ohýbala jeden prst za druhým. Nebyl důvod, proč by tady dnes měla být. Nemohla by uvést nic na svou omluvu. Obvinění z vniknutí na cizí pozemek bylo to poslední, co právě teď potřebovala. Ale sotva si to pomyslela, věděla, že jen zbytečně spekuluje. Dům byl prázdný. Obtížně by to vyjádřila slovy, ale dokazoval to celý jeho vzhled, aura, která ho obklopovala. Prostě to věděla.

Nade dveřmi bylo do zdi zasazeno vitrážové okno se čtyřmi postavami v dlouhých róbách, pozadí za každou z nich zobrazovalo jedno roční období. Nebyl to náboženský obraz, pokud mohla Sadie soudit, ale účinek byl stejný. Byla v něm vážnost – úcta, napadlo ji –, která jí připomínala okna v kostelích. Přistrčila ke dveřím velký špinavý květináč a s mírnými obavami si stoupla na jeho okraje. Dávala pozor, aby ho zatížila rovnoměrně, a zatajovala dech, dokud nenabyla dojem, že ji vypálená hlína udrží.

Přes větší tabulku čirého skla spatřila vstupní halu s oválným stolem uprostřed. Na desce stála váza, vlastně bachratý keramický džbán, jehož boky zdobily malované květy – přimhouřila oči – a po uchu se mu šplhal vybledlý zlatý ornament. Dovnitř bylo nedbale zastrčeno pár křehkých větviček, možná vrbových, dole se povalovaly uschlé lístky. Z rozety na stropě visel lustr – křišťálový, očividně drahý – a na konci haly stoupalo vzhůru široké schodiště s prošlapaným červeným kobercem. Na levé stěně se vedle zavřených dveří matně lesklo kulaté zrcadlo.

Seskočila z květináče. Od sloupoví se podél průčelí táhla zahrada zarostlá plevelem a křovinami, a když se tudy Sadie prodírala, ostny se jí zachytávaly za tričko. Pach vlhké hlíny, tlejícího listí a květů, které se otvíraly slunci, byl intenzivní, ale ne nepříjemný. Zavalití čmeláci pilně sbírali pyl ze záplavy bílých a růžových kvítků, ostružiny, překvapila Sadie sama sebe vědomostí, kterou vylovila z hlubin své paměti. Kvetly a za pár týdnů budou keře obsypané černými plody.

Když míjela okno, všimla si, že do rámu je cosi vyrytého, písmena, A, možná E, surově vyškrábaná a tmavozelená od mechu. Přejela prstem po hlubokých rýhách a letmo se zamyslela, kdo je způsobil. Z hustého křoví pod parapetem vyčuhoval kus krouceného kovu. Sadie rozhrnula větve a objevila zrezivělé zbytky zahradní lavičky. Ohlédla se přes rameno na džungli, kterou právě prošla. Bylo obtížné si představit, že tady kdysi někdo mohl pohodlně sedět a kochat se pohledem na to, co bývalo pěstěnou zahradou.

Podivný, téměř hrozivý pocit se vrátil, ale Sadie ho zahnala. Pracovala s fakty, nikoliv s pocity, a bylo dobré si to připomínat. Opřela dlaně hranami o sklo a přitiskla k nim tvář jako ke stínítku, aby viděla dovnitř.

V místnosti bylo šero, ale jak si na ně Sadiiny oči přivykaly, vynořovaly se postupně různé předměty: velké piano v rohu u dveří, uprostřed pohovka, proti ní dvě křesla, krb na vzdálené zdi. Sadie zakoušela známý příjemný pocit, že odklápí víko něčího života. Takové okamžiky brala jako bonus své práce, přestože často spatřila ošklivé věci. Vždy ji zajímalo, jak žĳí jiní lidé, a i když nyní nebyla na místě činu jako kriminalistka ve službě, automaticky si začala v duchu dělat poznámky.

Na stěnách šedo-fialové tapety s vybledlým květinovým vzorkem a police prohýbající se pod tíhou tisícovky knih. Nad krbem drží hlídku velký portrét ženy s jemným nosem a tajnůstkářským úsměvem. Dvě francouzská okna lemovaná těžkými damaškovými závěsy pravděpodobně vedou do boční zahrady, ranní slunce jimi pronikalo dovnitř a malovalo na koberci jasné teplé obdélníky. Dřív, nyní už ne. Postaralo se o to předivo břečťanu přilepené na sklo, které dovnitř propouštělo pouze nepatrné skvrnky světla. Vedle dveří úzký dřevěný stůl s fotografií v elegantním rámu. Temno neumožňovalo rozeznat, koho zachycuje, ale Sadie tak jako tak zakrýval pohled staromódní šálek.

Zamyšleně našpulila rty. Pokoj jistými znaky – otevřeným víkem piana, rozházenými polštáři na pohovce, šálkem – vyvolával dojem, že poslední osoba, která v něm pobývala, odešla zcela nedávno a každou minutu se vrátí, ale zároveň ve světě na druhé straně skla vládl přízračný, jakoby trvalý klid. Zdálo se, že místnost zamrzla, všechno v ní znehybnělo, a dokonce i vzduch, nejneklidnější ze všech živlů, byl vypuzený ven, takže se tam nedá dýchat. A bylo tu ještě něco jiného. Něco, co napovídalo, že pokoj je v takovém stavu už dlouhou dobu. Sadie se nejprve domnívala, že na vině je přehnané úsilí, s nímž napíná zrak, než pochopila, že zamženost ve skutečnosti způsobuje silná vrstva prachu.

Teď ho zřetelně viděla na stole pod oknem, kde pruh světla odhalil nános na každém předmětu: na kalamáři, stínítku lampy a otevřených, neuspořádaně rozložených knihách. Sadiin zrak přitáhl list papíru na jedné z nich se skicou dětské tváře, rozkošné tvářičky s velkýma vážnýma očima, měkkými rty a vlásky, které spadaly podél malých oušek, takže dítě (bylo obtížné určit, zda holčička nebo chlapeček) vypadalo spíš jako skřítek než skutečný malý človíček. Sadie se nevyznala v malířství natolik, aby mohla určit, co kreslíř udělal, které rysy zdůraznil a které potlačil, že obrázek vypadal více jako ilustrace dětské knihy než portrét. Papír byl místy ušpiněný, jak si všimla, inkoust rozmazaný, tlusté čáry rozpité a v dolním rohu byl podpis a datum 23. června 1933.

Při hlasitých zvucích za zády sebou trhla, až se udeřila čelem o sklo. Něco se na ni valilo. Dva černí psi se s funěním prodrali ostružiním až k ní a očichávali jí nohy. „Chcete svou snídani,“ řekla chápavě, když ji do dlaně šťouchl vlhký čenich, a její vlastní žaludek na poznámku odpověděl tichým zakručením. „Tak pojďte,“ vyzvala psy a odstoupila od okna. „Jde se domů.“

Než se za nimi protáhla přerostlým tisovým plotem, vrhla poslední pohled na dům. Slunce, které se mezitím na obloze posunulo o další kus výš, se schovalo za mrak a okna přestala pomrkávat na jezírko. Dům nasadil rozmrzelý výraz asi jako dítě, které bavilo být středem pozornosti a teď se mu nelíbí, že si ho nikdo nevšímá. Dokonce i ptáci byli drzejší než předtím, křížem krážem létali přes zamlžený palouk ze stromu na strom a s rostoucím horkem přidával na síle i hmyzí sbor. Pták nebo jiný malý živočich ukrytý ve stínu ze sebe vydal zavřísknutí, které znělo jako smích mladičké dívky.

Hladina jezera se tajuplně břidlicově leskla a Sadie si v každém ohledu připadala jako vetřelkyně, kterou opravdu byla. Těžko říct, z čeho pramenila její jistota, ale než se otočila, prolezla dírou v živém plotu a pobídla psy, aby ji vedli domů, napověděl jí vycvičený policejní čich, že se v domě odehrálo něco strašného.

4

Cornwall, říjen 1932

Děvčata se smála a všechna do jedné pochopitelně poskakovala radostí, když dárek jen taktak minul temeno matčiny hlavy. Alice samým vzrušením spráskla ruce a Clementine se už hnala za kluzákem.

„Hlavně to neházejte příliš blízko u malého,“ nabádala je matka a uhladila si účes, aby se přesvědčila, že každá sponka je na svém místě.

Pokud Clemmie napomenutí slyšela, nedala to najevo. Utíkala, jako by jí šlo o život, paže rozpřažené, sukni rozevlátou, připravená letadélko chytit, kdyby mu hrozilo zřícení.

Z jezírka se vykolébalo hejno zvědavých kachen, aby sledovaly ten rozruch, a za dotčeného kejhání a mávání křídly se rozprchly, když kluzák s Clemmie v závěsu doplachtil mezi ně.

Tatínek se usmál nad knihou veršů, kterou četl. „Hladké přistání,“ zvolal z lavičky u starého květináče. „Prostě krása!“

Kluzák byl jeho nápad. Zahlédl v časopise inzerát a nechal ho poslat z Ameriky. Mělo to být tajemství, nicméně Alice o něm věděla už několik měsíců. Vždycky věděla dlouho předem, co kdo od koho dostane, a jednou na jaře viděla, jak tatínek večer na inzerát ukazuje a říká: „Podívej. Perfektní dárek k narozeninám pro Clemmie, nemyslíš?“

Matka nebyla nĳak nadšená, zeptala se ho, zda opravdu věří, že dřevěný kluzák je tím nejvhodnějším dárkem pro dvanáctiletou dívku, ale tatínek se jenom usmál a vysvětlil, že Clementine není obyčejná dvanáctiletá dívka. Měl pravdu: Clemmie byla rozhodně jiná…

„Syn, kterého jsme nikdy neměli,“ říkával otec něžně, než se narodil Theo. A pravdu měl i s kluzákem. Clemmie po obědě roztrhla na stole papír, vykulila na dárek oči a pronikavě zavřískala radostí. Vyskočila ze židle a tak moc spěchala, aby už byla ve dveřích, že za sebou vlekla ubrus.

„Clemmie, ne,“ prosila naléhavě matka a natáhla se, aby zachytila padající vázu. „Ještě jsme nedojedli.“ Pohlédla na ostatní. „Ach ne, zůstaňme v domě. Říkala jsem si, že bychom si třeba mohli v knihovně zahrát šarády…“

Jenže je poněkud obtížné slavit narozeniny, když hlavní osoba utekla ze scény, a k matčinu zármutku nezbývalo než opustit pečlivě prostřený stůl a přesunout oslavu do zahrady.

Všichni, celá rodina, pan Llewellyn a babička, se rozsadili na loeannethském trávníku, přes jehož sytě zelená stébla se začínaly plížit dlouhé odpolední stíny. Byl den jako malovaný, podzimní, ale ještě ne chladný. Na zdi domu stále kvetl plamének, nad paloučkem se cvrlikáním poletovali ptáčci. Chůva Rose dokonce vynesla ven Thea v jeho košíku.

Na nedalekém pozemku vypaloval farmář vřes. Jedinečná vůně ohlašující střídání ročních období Alici vždy naplňovala štěstím, a když tam tak stála, pozorovala Clemmie s jejím kluzákem, do šíje ji hřálo slunce a půda jí chladila bosé nohy, prožívala sladký okamžik hlubokého blaha.

Spěšně zalovila v kapse a vytáhla svůj deník, aby si mohla zaznamenat senzaci dne i osoby, které se jí zúčastnily. Hryzala konec tužky a pohled jí poskakoval po sluncem zalitém domě, vrbách, třpytivém jezeru a žlutých růžích šplhajících po kovové brance. Zahrada jako z pohádky – byla to pohádková zahrada a Alice ji milovala. Loeanneth nikdy neopustí. Nikdy. Uměla si představit, že tam zestárne. Šťastná stará žena s dlouhými bílými vlasy a kočkami – ano, zaručeně hned několika kočkami, které jí budou dělat společnost. (Clemmie za ní bude jezdit na návštěvu, zato Deborah pravděpodobně ne, ta bude mnohem šťastnější ve velkém domě se zámožným manželem a četou komorných, které jí budou pomáhat při oblékání.)

Dnešek je jeden z těch dní, přemítala Alice, když blaženě čmárala do deníku, kdy se zdá, že všichni cítí totéž. Tatínek se na chvíli vynořil ze své pracovny, pan Llewellyn odložil sako a zůstal jenom v košili a vestičce, babička deShielová, která podřimovala pod vrbou, vypadala málem vesele. Výraznou výjimkou byla matka, ale jí se nikdy nelíbilo, když ostatní opovrhli jejími pečlivě vypracovanými plány, takže se jistá dávka krátké nevole dala očekávat.

Dokonce i Deborah, které obvykle hračky nic neříkaly, protože se považovala za dospělou dámu, shledávala Clemmiin zápal nakažlivým. Zjištění v ní vyvolalo pochopitelnou mrzutost, a tak zarytě dřepěla sama na lavičce pod oknem knihovny a promluvila – když se jí uráčilo – úsečným tónem, jako by se vlastně měla věnovat něčemu mnohem lepšímu a ostatní můžou být šťastní, že se rozhodla poctít je svou přítomností. „Uvidíme, jestli se ti podaří, aby opisovalo kruhy,“ zvolala a zvedla krabici, v níž kluzák přišel. „Tady se píše, že jestli nastavíš gumičky správně, bude kroužit.“

„Čaj je na stole.“ Nesouhlas v matčině hlase řezal stále ostřeji, jak se odpoledne kutálelo dál od jejích představ. „Je čerstvě uvařený, ale chladne.“

Vydatně se naobědvali a na svačinu nikdo neměl chuť, jen pan Llewellyn se projevil jako věrný přítel, zaujal místo u stolu a vzal si od matky šálek.

Deborah na rozdíl od něho výzvu zcela ignorovala. „Dělej, Clemmie,“ pobízela sestru. „Hoď ho znovu.“

Clementine, která zasunula letadélko za šerpu svátečných hedvábných šatů, jí neodpověděla. Lem sukně zastrčila do kalhotek a vytáhla krk, aby viděla vrchol javoru.

„Clemmie,“ opakovala Deborah, tentokrát velitelsky.

Matka se právě snažila podstrčit panu Llewellynovi kousek dortu, a přestože jako vždy zachytila známky hrozících problémů, neutrousila ani drobeček. „Ne, Clemmie! V žádném případě!“ zvolala. Pohledem hledala podporu u tatínka, jenže ten byl zase ukrytý za knihou a blaženě pohroužený v Keatsově světě.

„Jen ji nech,“ konejšil ji pan Llewellyn. „Všechno je v pořádku.“ Deborah déle nevydržela odolávat volání báječného odpoledne, odhodila krabici na lavičku a spěchala ke stromu. Lichotkami umluvila chůvu Rose, aby se vzaly za ruce a utvořily stupátko, Clemmie se na ně vyšvihla a po několika nezdařených pokusech zmizela mezi spodními větvemi.

„Buď opatrná, Clementino,“ nabádala ji matka, když ji obavy přitáhly na místo akce. „Dávej pozor.“ Přešlapovala pod stromem, nakláněla se z jedné strany na druhou, jak se v husté koruně snažila sledovat Clemmiin postup, a ztrápeně vzdychala.

Ozvalo se vítězoslavné zavýsknutí a z vrcholu stromu se vynořila mávající ruka. Alice zamžourala proti odpolednímu slunci a rozzářila se, když se její mladší sestra usadila na nejvyšší rozsoše a vylovila dárek zpoza šerpy. Clemmie navinula gumu, zvedla paži, přesvědčila se, že drží kluzák ve správném úhlu, a potom, potom – ho vypustila. Vylétl jako pták, vznášel se pod světle modrou oblohou, lehce se propadl a hned zase narovnal. Jeho rychlost klesla, tlak na ocas se zmenšil a zadní část se zvedla.

„Koukejte!“ volala Clemmie. „Teď se dobře koukejte!“

A opravdu, začal opisovat velký kruh. Přímo nad jezerem. Strhující pohled, dokonce i pan Harris s novým zahradníkem zanechali práce na molu a zvedli pohled k nebi. Ozval se spontánní potlesk, když letadélko dokončilo akrobatický prvek, pokračovalo v letu, proplachtilo těsně nad hladinou a s lehkým skluzem přistálo na rovné zatravněné ploše vedle fontánky na protějším břehu.

Celý svět jako by se zastavil, když nad ním kluzák kroužil, a bylo jistým překvapením, že Alice postřehla dětský pláč. Chudáček malý. Při všem tom vzrušení nevěnoval nikdo Theovi v košíku pozornost. Alice, která se pasovala do role nezaujatého pozorovatele, se rozhlížela, jestli někdo zasáhne, dokud nepochopila, že to zůstane na ní. Užuž se chystala zamířit ke košíku, když postřehla, že tam tatínek bude dřív.

Existovali otcové, jak aspoň Alice slýchala, kteří byli přesvědčení, že konejšit malé dítě nepatří mezi jejich povinnosti, ale o tatínkovi to neplatilo. Byl nejlepší otec na světě, laskavý, hodný a opravdu, opravdu chytrý. Miloval přírodu a vědu, dokonce psal knihu o Zemi. Pracoval na ní přes deset let, a (ačkoliv by to nahlas nikdy nepřiznala) byla to jediná věc, kterou by na něm změnila, kdyby mohla. Byla ráda, že je chytrý, a pochopitelně i hrdá, ale ve společnosti své knihy trávil až příliš mnoho času. Bylo by jí milejší, kdyby ho všichni měli jenom pro sebe.

„Alice!“

Volala na ni Deborah, a ať jí chtěla cokoliv, muselo to být důležité, protože zapomněla na svůj přezíravý tón. „Dělej, Alice! Pan Llewellyn nás vezme na člun!“

Člun! Senzace! Mimořádný zážitek! Člun patřil matce, když byla malá, a byl považovaný za vzácnou starožitnost, která se nepoužívá. Alice se rozzářila, srdce jí tančilo a odpolední slunce najednou svítilo jasněji než předtím. Opravdu úžasný, jedinečný den.

Všechny ostatní myšlenky jí vylétly z hlavy. Strčila deník do kapsy a pádila k jezeru. Málem přitom porazila matku, která – upjatá jako vždycky – cílevědomě kráčela k domu a zřejmě se nemohla dočkat, až dobrodružství na člunu vymění za šálek vlažného čaje.

5

Cornwall, 2003

„Jsme zpátky!“ Sadie skopla v malé předsíňce z nohou zablácené běžecké boty a srovnala je špičkami ke zdi. Domek na útesu byl provoněný něčím teplým a kořeněným, její žaludek ošizený o snídani se hlasitě dožadoval jídla.

„Bertie, nebudeš věřit, co jsme našli.“ Z krabice pod věšákem vysypala porci psích sušenek. „Dědo?“

„V kuchyni,“ odpověděl.

Sadie naposledy poplácala po zádech hltající psy a vešla do místnosti.

Dědeček seděl u kulatého jídelního stolu, ale nebyl sám. Proti sobě měl drobnou, energicky vyhlížející ženu s krátkými šedivými vlasy a brýlemi na nose. Přivítala Sadie radostným úsměvem.

Table of Contents

1

2

3

4

5