CO TĚ

NEZABIJE

CO TĚ NEZABIJE

Copyright © Aňa Geislerová , 2023

All rights reserved

Cover illustration © Lela Geislerová, 2023

ISBN 978-80-249-5287-1

Obsah

- Ema má babičku

- Důkaz

- Mapa

- Její rodina

- Sněhulák

- Návrat

- Milada

- Motýlek

Jsou cesty hlavní a cesty vedlejší. Jsou myšlenky čisté a průzračné, jasně srozumitelné a jsou myšlenky temné, těžko pochopitelné, ukryté velmi hluboko pod nánosem všedních úsměvů a banálních vzpomínek. Myšlenky, které nemáme rádi, nechceme je mít ve své mysli rozhodně nechceme, aby byly vysloveny, natož realizovány. A v těchto temných zákoutích, v těchto mohylách hrůzy zakrytých pozitivní kamufláží se ráda přehrabuju a hledám to ukryté černé klubko. To, co ať se ho snažíte zakrýt sebevíc, vždycky někde proklouzne jednou nitkou ven. Když se zamyslím nad všemi svými povídkami jako nad celkem, dalo by se říct, že v mém světě nejsou lidé dobří ani lidé zlí. Jsou v něm lidé snažící se o dobro zlou cestou anebo dobří lidé nacházející řešení v něčem velmi zlém (ať už pro okolí nebo pro ně samotné). Myslím si, že v každém zlém činu se dá najít právě to tenké černé vlákno, které vás nakonec dovede k jeho motivaci. Něco, co lidi přiměje dělat věci, které nejsou správné. Někdy je to bolest, někdy bezmoc, někdy příliš krutá pravda a někdy neschopnost rozumět sám sobě a ostatním lidem. Zkrátka černobílý svět neexistuje. A v šedých zónách se odehrávají ty největší zápasy mezi dobrem a zlem. Alespoň tak si to myslím já. To je pro mě místo, kde fascinovaně pozoruju, kolik toho o světě ještě nevím a kolik variant dokáže nabídnout byť i jen jeden lidský život.

Naučila jsem se pod tlakem složitých životních okolností měnit úhel pohledu na víceméně všechno a všechny. To, co se nám nejdřív jeví jako prohra, dokážeme jinou optikou změnit ve vítěznou výhodu, to, co považujeme za vítězství, se promění v břemeno a zátěž, kterou jsme nechtěli. Naučila jsem se chápat, že hrát hru na dobro a zlo je nutné v zájmu zachování zdravého rozumu a schopnosti cítit radost. Nelze žít bez víry v dobro ani bez vědomí, že zlo je stejně tak reálné jako láska.

Akorát se musíme naučit rozeznávat, co se za co vydává.

Doufám, že vás bude lehce mrazit a zároveň budete cítit chuť žít svůj život intenzivněji a bez klapek na očích.

Jsem opravdu šťastná, že jsem knihu dokončila, a chci poděkovat Borisi Dočekalovi, že ho kdysi napadlo dát mi za úkol napsat povídku. Tou první odevzdanou byla „Mapa“ a on mi řekl, že to sice vůbec povídka není, ale že to v sobě něco má. A já jsem se tak díky němu vydala na cestu za druhou knihou.

Taky děkuju Lele, mojí termínové noční můře a andělu strážnému. Mámě za její sílu. Rodině, která vždycky vydržela moje ukázkové předčítání, provázené hutnou sebekritikou. Nakladatelství za tu trpělivost a velkorysost stejně jako za chemii, kterou spolu máme. A děkuju i svému záhadnému mozku, že mě někdy opravdu vyděsí a někdy tak rozesměje.

S láskou

Aňa Geislerová

P. S. „Nikdo není nepostradatelný, každý člověk je nahraditelný, ale občas je možné učinit sám sebe nevyhnutelným,“ řekla jedna z postav mojí knihy.

„Myslím si, že ten jed měla

u sebe náhodou, určitě…“

EVA

EMA MÁ BABIČKU

Stačí škrtnout, nechat rozhořet sirku a zapálit. Tak málo stačí. Nikdy by mě nenapadlo, že zrovna já se budu jednou dojímat nad první zapálenou svíčkou na adventním věnci. Sice jsem jeho základ koupila na trhu, ale zdobím si ho vždycky sama. Mám ráda jednoduchost. Na stříbrné stojánky nabodnu čtyři bílé svíce. A to je vlastně všechno. Není potřeba přidávat hořlavý materiál na už tak nebezpečnou věc. Každoročně velitel hasičů v televizních zprávách žasne nad nerozumem obvykle opatrných lidí, kteří celý rok myslí na bezpečnost, ale na Vánoce si položí na stůl věnec ze suché slámy, větviček a plastu a zapálí přímo na něm čtyři svíce. Zní to až absurdně – hořící stůl se štědrovečerní večeří.

Z vedlejšího pokoje slyším veselý rozhovor. Hlubší, až hypnoticky melodický hlas patří mojí matce a vysokým radostným hláskem trylkuje moje dcera. Neslyším, co si ty dvě povídají, ale cítím radost a blízkost.

Zelenobílý věnec pokládám na kulatý mramorový podnos a odnesu ho na stůl. Je sice teprve první adventní neděle, ale už mám všude výzdobu. Bílá světýlka, jmelí, v každém okně svícen s malými žárovičkami. Tolik miluju tenhle klid. Než se narodila Ema, Vánoce jsem nesnášela. Jako jedináček vyrůstající jen s mámou jsem dlouho nevěděla, jestli je má ráda, nebo ne. Z jejího chování se nedalo nikdy nic přesně vyčíst a já se musela naučit kód. Jak být dostatečně skromná a zároveň dát najevo, co chci, kdy přesně mám nabídnout pomoc a kdy nepřekážet a nechat ji to všechno zvládnout samotnou. A to bylo většinou nejhorší. I na běžné dny byl kód. Každý tón jejího hlasu byl enigmou, kterou jsem uměla rozluštit jen já. A uměla jsem to moc dobře.

Pustím se do přípravy večeře. Začíná se stmívat už okolo čtvrté, a tak večeříme brzy. Ema má nejraději vařený kukuřičný klas s máslem a matce udělám salát z červené řepy, ořechů a kozího sýra.

Vím, že se řepa dá koupit už předvařená, ale já ji raději vařím čerstvou. Voní hlínou a podzimem. Když jsem byla malá, nesnášela jsem ji. Na talíři ve školní jídelně vidím tu zvláštní rudo-žlutou mozaiku, v níž se mísí šťáva řepy s máslem z brambor. Nemohla jsem to pozřít. Když na to máma přišla, zlobila se. Pokud jsem nejedla svůj školní oběd, neviděla důvod namáhat se s večeří. Čekala, až budu mít opravdový hlad. Neměla jsem to ráda. Nerada jsem ji prosila o jídlo.

Do hrnce vkládám tři bulvy řepy, trochu octa, cukru a soli. Kukuřici dávám do jiného hrnce. Slyším teď zřetelně Emu, jak recituje svou básničku ze školky na vánoční besídku. Je kouzelná. I máma jí tleská, směje se. A vždycky si najde čas přijít na besídku. Advokacii už aktivně nedělá. Nabízí právní poradenství a pořád si drží svou krásnou kancelář v centru. S jejím renomé by byla škoda všechno ukončit. Byla vždycky obrovský dříč. Byla tvrdá na ostatní, ale i na sebe. Všechno to zvládla sama, i mě zvládla.

Ořechy si loupu sama. Vždycky víc, než je třeba, a ruce mám pak do krve pořezané, ale ani to necítím. Vydržím někdy loupat celý večer u televize a pak usínám s bolavýma rukama, ve kterých mi hřejivě pulzuje. Teď jich plnou hrst opražím na pánvi. Přihodím k nim lístky tymiánu, jen aby se rozvoněly. Ty pečlivě otrhávám, aby ani malý tužší kousek stonku nepokazil jídlo.

Mámu jsem bezmezně milovala. Zbožňovala. Ta moje láska pro ni musela být až obtížná. Pamatuju si, že jednou večer zase někam odcházela a vysvětlovala mi, že už jsem velká holčička, že přece nebude volat chůvu. Že to musím zvládnout. A že musím být potichu. Nesmím křičet ani plakat, protože noční duchy a strašidla nejvíc dráždí a láká dětský pláč. Nemají rádi hluk a tenhle obzvlášť ne. Kde slyší kňourání, tam se vplíží pode dveřmi a dítě uspí navždy. Nebo ho odnesou pryč. A odešla. Bylo to pro mě těžký. Máma mě nikdy moc nelíbala, ale vždycky když někam odcházela nalíčená, běžela jsem si do koupelny do koše pro kus toaletního papíru, do kterého si otiskla přebytek rtěnky ze rtů. Narovnala jsem ho a přikládala si ho na obličej, jako by mě pusinkovala. Tu noc jsem neplakala, ale udělala jsem něco mnohem horšího. Našla jsem kladivo a tloukla jsem jím do dveří, aby se duchové hluku báli, ale zároveň nepoznali, že ho dělá dítě.

Zálivku dělám z francouzské hořčice, olivového oleje, soli, pepře, citronové šťávy a špetky cukru. Ale opravdu jen špetky.

„Mami, mami, už umím napsat svoje némo! Úplně celý! Babička mě to naučila.“ Do kuchyně se vřítila Ema.

„Emi, říká se jméno. Ale jsi opravdu šikovná holčička!“

„Babička mě učí písmenka. A teď mě učí svoje jméno. Tvoje ne, tvoje je prý moc dlouhý. Jdu si zas hrát,“ řekne Ema a běží zpátky do pokoje.

To je zvláštní, jmenuju se Eva. Mojí dceři jsou teprve čtyři a půl roku a je opravdu moc šikovná. Precizně vyslovuje všechna písmenka, jen občas přehodí slabiky, ale mně to nevadí. A všechno si po sobě uklízí. To nemůže mít po mně. Trvalo mi léta, než jsem se naučila mít pořádek. Má krásné dlouhé blonďaté vlásky. Kroutí se jí do prstýnků. Říká, že jsou zlatý jako sluníčko… ona je moje sluníčko. Já měla naposledy dlouhý vlasy v šesti letech. Pak jsem si je sama ostříhala. Neměla jsem ráda, když mě za ně máma tahala. Bolela mě z toho hlava. Pak už jsme chodily ke kadeřnici a všude mi říkali chlapečku. Mně to nevadilo. Doteď mám radši krátké vlasy.

Naše kuchyň je propojená s obývákem. Máme krásný prostorný byt s úžasným výhledem. Je pro nás dvě nesmyslně velký, ale dala mi ho máma a já jsem ráda. Každá tu máme svůj pokoj, včetně mámy, když tu chce zůstat na noc. A já mám i svoji pracovnu. Píšu, překládám, nedostudovala jsem práva.

Svýho tátu jsem nikdy nepoznala, umřel, když mi byl rok. Měl agresivní nádor v hlavě, bylo to prý rychlý. Na fotkách vypadá krásně. Vysoký brunet s vlnitými vlasy, modré oči, na tvářích kotlety. Studoval pediatrii. Kdyby žil, nemusely bychom chodit s Emou k doktorce, chodily bychom k dědovi. Mrzí mě, že jsem ho nepoznala, mrzí mě, že máma to se mnou měla tak těžký, když jsme zůstaly samy. A já jsem teď s Emou taky sama, ovšem její otec neumřel. Nechtěl dítě. A když jsem zcela neplánovaně a nečekaně otěhotněla, nechal si ode mě podepsat papír, že od něj nikdy nebudu nic chtít a že se dítěte zříká. Připravila ho máma a já ho podepsala. Pro Emičku je ale tatínek v nebi. Ve skutečnosti byl trenérem, ale já z něj udělala spisovatele, měl blond vlasy, ale já řekla, že byl brunet a její zlatý vlásky jsou zázrak. Řekla jsem jí, že se na ni tak moc těšil, že jí napsal knížku – a tu jí dám, až se naučí krásně číst. Tak ji teď píšu. Sama.

Uprostřed kuchyně stojí krásný velký stůl z dubu. Je až pro osm lidí, ale nikdy u něj neseděli víc než tři. Prostor pro nás se vším všudy. Lněné ubrousky, skleničky, ubrus. Nevadí mi, když holčička svýma upatlanýma ručkama něco zašpiní, všechno se dá vyprat. Připravím i skleničky na víno, přestože pijeme jen výjimečně. Nikdo tu nemá rád, když jsou věci mimo kontrolu. V tom jsme obě stejné.

Když se máma tenkrát vrátila domů, našla mě spící na zemi v předsíni u dveří zničených od ran kladivem do výšky, až kam jsem dosáhla. Nechala mě tam ležet. Ráno jsem se vzbudila zimou.

Nepromluvila se mnou ani slovo a odvezla mě

do školky. Za svoje činy musíme nést odpovědnost. Styděla jsem se. Že jsem se bála, že jsem ji zklamala, že jsem tak slabá. Nejsem ten typ, co si stěžuje na svoje těžký dětství a není schopný se postavit na vlastní nohy. Já to dokázala, vždycky jsem měla důvod se snažit. Nezklamat. A teď jsem navíc matkou.

Emě naleju vlažný čaj s medem do hrníčku. Má k němu i talířek, na kterém je malý oslík se svým čerstvě přišpendleným ocáskem. Mám ráda Ijáčka. Většina lidí by řekla, že je to smutná až depresivní postava, ale já ho vidím jako realistu, který prostě vidí věci takové, jaké skutečně jsou.

„Nikdo nepřišel na mou oslavu? Nedivím se, taky bych nepřišel.“ Málokdo si dokáže přiznat pravdu jako Ijáček. Ema má ale raději Tygra a Kryštůfka Robina.

Na loupání řepy běžně používám rukavice na jedno použití, ale musela jsem je asi spotřebovat, a tak ji opatrně začnu loupat holýma rukama. Je krásně čerstvá, plná šťávy a leskne se, takže když ji začínám krájet na tenké plátky, mám už ruce úplně rudofialové skoro až k zápěstí. Nejsem moc šikovná.

V tu chvíli na mě zezadu z překvapivé blízkosti promluví máma. „Dala bych si kávu.“

Vůbec jsem ji neslyšela přicházet, a tak jsem sebou trhla a prudce se otočila. Plátek řepy, který zůstal na střence nože, se tím prudkým pohybem odlepil a spadl na zem. Kapky šťávy se odstředivou silou vydaly po své vlastní ose a dopadly na nohavici jejích béžových kalhot. Máma je nesmírně elegantní. Je mnohem vyšší než já, štíhlá, hnědovlasá, s očima, jejichž barvu nikdy nedokážu přesně popsat. Občas jim říkám ještěrčí. Zelenohnědé se žlutým kruhem okolo panenek. Když jsem byla malá, často jsem měla pocit, že když se zlobí, oči jí ztmavnou. Děti mají úžasnou fantazii, nicméně i teď se mi zdálo, jako by jí přes oči přejel temný stín.

„Promiň, mami! Nezlob se,“ řeknu a vykročím k ní, abych ji očistila.

„Dám to do čistírny. Radši se podívej na sebe, jak vypadáš,“ dodá a s odporem se podívá na moje ruce. Vypadají, jako bych je vytáhla z krvavých útrob právě zabitého zvířete, zadívám se dlouze na ně, pak zpátky na ni, na její krémový kašmírový rolák, jehož měkká vlna obepíná její štíhlý krk spolu se šňůrou perliček. Vidím svoje ruce kolem jejího krku, cítím, jak se jemná vlákna kašmíru mísí s lepivou šťávou, a slyším perly dopadající na podlahu. Je to jen záblesk, jen vteřina nepozornosti, kdy se moje mysl přestala ovládat. Rychle se otočím k dřezu a začnu si drhnout ruce přípravkem na nádobí. Kašmír je také nesmírně choulostivá věc na vyčistění.

„Promiň, hned ti to kafe udělám,“ řeknu směrem k ní. Slyším ji odcházet a uleví se mi. Ema zas vesele něco vykřikuje. Kukuřici dám na talíř spolu s kouskem másla. Plátky řepy zaliju zálivkou, posypu ořechy, na stranu položím kozí sýr a ozdobím řeřichou. Do košíku nakrájím žitný chleba, víno otevřu a nechám ho dýchat. Všechno odnesu ke stolu. Kukuřice je stejně ještě horká, a tak se zaposlouchám do rozhovoru v pokoji.

„A Ježíšek je miminko? A on měl tatínka taky ducha? On už umřel?“ Je zvláštní slyšet mámu, jak trpělivě na všechny ty otázky odpovídá. Projdu tiše kolem dveří až do koupelny a zavřu za sebou dveře. Musím si ještě očistit ruce. Nejlepší bude Savo, musím vydrhnout každou skvrnu.

Od toho večera s kladivem jsem začala dostávat na noc sklenici teplého mléka na spaní. A bylo to jako zázrak, usnula jsem hned. Jen jsem měla často živé sny, jako bych napůl spala a napůl byla něčím omámená. Ten stav byl zvláštním způsobem uklidňující, jako bych byla spící princeznou pod skleněným poklopem. Vzpomněla jsem si na to, když jsem začala brát léky, co mi předepsala má terapeutka. Jsou tlumicí, uklidňující, jsou jako skleněný štít, co mě chrání před vším.

Kdybych byla podezíravá, což nejsem, musela bych si snad myslet, že mi máma ty samé prášky přidávala do mléka. Ale to je nesmysl. V zrcadle uvidím svůj odraz. Jsem skutečně neupravená, pramínek krátkých vlasů se uvolnil, a tak ho rychle hřebínkem a lakem na vlasy vrátím na své místo. Nemá to ráda. Vezmu si prášek a chvíli počkám. Dám si jen půlku, nechci usnout, chci jen být za sklem, být v bezpečí. Tak to mám nejraději. Na rty si dám lesk, na tváře tvářenku, řasy obtáhnu řasenkou.

„Večeře je na stole!“ zavolám na ně. Všechno by mělo být v pořádku, nikdo by se neměl na nikoho zlobit a ke mně za sklo se stejně nikdo nedostane, ne až ke mně, nikdy.

Ema přibíhá a šplhá se na svou vyšší židli v čele stolu. Máma si sedá po její pravici naproti mně.

„Hurá, mám kukuřičku!“ vykřikne Ema a zakusuje se do ní svými mléčnými zoubky. Máma si pečlivě rozloží lněný ubrousek na klín a krabími pohyby si rychle nandá pár plátků sýra. Upije ze sklenice červené víno a v koutku jí zůstane drobný otisk od sklenice. Jako by se jí náhle zvedl koutek k úsměvu na jinak vážné tváři.

„Mami, Ježíšek je andělíček v nebi a bydlí tam se svým tatínkem. A taky s tvým tatínkem a mým tatínkem. Maminko, až umřeš, můžu bydlet s babičkou? Babička říkala, že budu.“

Table of Contents

Ema má babičku