Copyright ©1969 by Samuel R. Delany

All Rights Reserved

Copyright ©2023 for the Czech translation by Veronika Volhejnová

Copyright ©2023 for Cover by Chris Moore/Artist Partners

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9633-3

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Bernardovi a Ivě Kayovým

PODĚKOVÁNÍ

Autor vyjadřuje upřímnou vděčnost Helen Adamové a Russelu FitzGeraldovi za neocenitelnou pomoc s problémy grálových a tarotových tradic. Bez jejich pomoci by NOVA zářila mnohem slaběji.

Kapitola jedna

Draco, Triton, Peklo³, 3172

„Hej, Myšáku! Zahraj nám něco!“ křikl od baru jeden z mechaniků.

„Ještě jsi nesehnal kšeft na žádný lodi?“ rýpl si druhý. „Takhle ti zrezaví páteřní zásuvka. No tak, hrábni do toho!“

Myšák přestal přejíždět prstem po kraji sklenice. Chtěl říct „ne“, ale začal „ano“. Pak se zamračil.

Mechanik se zamračil taky.

Byl to starý muž.

Byl to silný muž.

Myšák stáhl ruku ke kraji stolu a zchátralý dědek zavrávoral k němu. Bokem narazil do barpultu. Dlouhé prsty u nohou trefily nohu barové stoličky; roztancovala se na dlaždicích.

Starý. Silný. A Myšák viděl ještě třetí věc: Slepý.

Potácel se před Myšákovým stolem. Ruka máchla vzhůru; žluté nehty trefily Myšáka do tváře. (Pavoučí nohy?) „Ty, mladej…“

Myšák zíral na ty perly pod hrubými mrkajícími víčky.

„Ty, mladej. Víš, jaký to bylo?“

Musí být slepý, pomyslel si Myšák. Pohybuje se jako slepý. Tak divně vystrkuje hlavu dopředu. A ty oči-

Dědula zatápal rukou, popadl židli a přitáhl si ji. Dopadl na sedadlo, až zaskřípalo. „Víš ty, jak to vypadalo, jak to bylo cítit, jaký pocit to byl – víš to?“

Myšák lehce zavrtěl hlavou; prsty mu poklepaly na bradu.

„Tak si to svištíme, mladej, po levý straně se třpytí tři sta sluncí Plejád jako louže mlíka a po pravý straně nás omotává úplná tma. Loď byla já a já byl ta loď. Těmahle zásuvkama–“ poklepal o stůl implantátem v zápěstí: cvak „jsem byl napojenej na lopatkovej projektor. A pak–“ strniště na tváři se mu při řeči zvedalo a klesalo, „úplně uprostřed tý tmy, světlo! Hráblo po nás, jak jsme tam leželi v projekčních kabinách, popadlo nás za oči a už je nepustilo. Bylo to, jako kdyby se vesmír roztrhnul a úplně všechen den se valil skrz. Nedokázal jsem vypnout senzorický vstupy. Nedokázal jsem se koukat jinam. Byly tam všechny barvy, co si umíš představit, úplně vymazaly noc. A nakonec rázový vlny: ty stěny zpívaly! Magnetická indukce nám třásla lodí, div nás to neroztrhalo na kousky. Jenže pak už bylo pozdě. Oslepnul jsem.“ Opřel se. „Jsem slepec, mladej. Ale je to taková divná slepota: tebe vidím. Jsem hluchej. Ale kdybys na mě mluvil, rozuměl bych většině toho, co říkáš. Skoro všechny čichový nervy zkratovaly na tom mozkovým konci. To samý chuťový pohárky na jazyku.“ Položil Myšákovi dlaň na tvář. „Necítím povrch tvýho obličeje. Většina hmatovejch nervovejch zakončení to odnesla taky. Jsi hladkej – nebo seš takovej ježoun jako já?“ Zasmál se a odhalil žluté zuby v jasně červených dásních. „Starej Dan je divně slepej.“ Ruka sjela Myšákovi na vestu a nahmátla tkaničky. „Jo, moc divně. Většina lidí oslepne dočerna. Já mám v očích oheň. Mám v hlavě celý to bortící se slunce, zrakový centrum v mozku mi zkratovalo úplně otevřený, hopsá to tam, skáče a jiskří. Je to, jako kdyby to světlo vybičovalo všechny tyčinky a čípky na sítnici, takže teď jedou pořád naplno, jako kdyby zabalilo duhu a nacpalo jí až po okraj obě očnice. Tak to teď vidím. A pak tebe, tady obrys, támhle světlo, jako kdybych přes celý peklo koukal na jasně osvětlenýho ducha. Kdo jsi?“

„Pontichos,“ odpověděl Myšák. Jeho hlas zněl škrábavě jako ovčí vlna plná písku. „Pontichos Provechi.“

Dan zkřivil tvář.

„Ty se jmenuješ… jak jsi to říkal? Třese mi to hlavou. V uších se mně krčí celej sbor a huláká mi do lebky šestadvacet hodin denně. Synapse v mozku od tý doby pořád vysílají statický praskání, smrtelnej rachot umírajícího slunce. Přes to slyším tvůj hlas jako ozvěnu, jako kdybys křičel sto metrů daleko.“ Dan zakašlal a prudce se narovnal. „Odkud seš?“ Otřel si ústa.

„Tady z Draca,“ odpověděl Myšák. „Ze Země.“

„Ze Země? Odkud? Z Ameriky? Narodil ses v malým bílým domku na ulici plný stromů, měl jsi v garáži kolo?“

No jo, pomyslel si Myšák. Nejen slepý, ale taky hluchý. Myšák sám mluvil dobře, ale nikdy se ani nesnažil opravit si přízvuk.

„Já jsem z Austrálie. Z bílýho domku. Žil jsem kousek za Melbourne. Stromy tam byly. A kolo jsem taky měl. Ale to už je dávno. Hodně dávno, víš, mladej? Znáš Austrálii, tu na Zemi?“

„Jo, byl jsem tam.“ Myšák se nervózně kroutil a přemýšlel, jak uniknout.

„Jo. Takový to bylo. Jenže ty to nevíš, mladej! Nemůžeš vědět, jaký to je, potácet se celej zbytek života s novou zarytou do mozku a vzpomínat na Melbourne, vzpomínat na to kolo. Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“

Myšák se podíval doleva k oknu, pak doprava ke dveřím.

„Nepamatuju si to. Zvuk toho slunce všechno vymaže.“

Mechanici, kteří až doteď poslouchali, se otočili k baru.

„Nepamatuju si už vůbec nic!“

Černovláska u jiného stolu se zase začala věnovat partii karet se svým světlovlasým společníkem.

„Jo, poslali mě k doktorům! Říkali, že kdyby přeťali nervy, zrakový i sluchový, kdyby je uřízli až u mozku, tak by to světlo a ten řev možná přestaly. Možná?“ Zvedl ruce ke tváři. „A ty stíny světa, co přicházejí dovnitř, ty by taky přestaly. To jméno? Jak že se to jmenuješ?“

Myšák si připravil v ústech odpověď, a k nim ještě – pardon, já už musím jít.

Ale starý Dan se rozkašlal a přitiskl si dlaně na ústa.

„Áááá! To byla svinská cesta, psí cesta, cesta pro mouchy! Loď se jmenovala Roc a já dělal kyborga-zásuna u kapitána Lorqa Von Raye. Vzal nás“ – Dan se naklonil přes stůl, „takhle blízko“ – palcem se dotkl ukazováčku – „takhle blízko k peklu. A zas nás přivedl zpátky. Můžeš ho za to proklít, a illyrion taky, mladej, ať seš kdo seš. A ať seš odkud seš!“ vyštěkl a prudce zaklonil hlavu; ruce uhodily do stolu.

Barman se ohlédl. Někdo si objednal pití. Barman stiskl rty, ale jen zavrtěl hlavou a odvrátil se.

„Bolest–“ Dan zase sklopil hlavu – „když s ní člověk žije dost dlouho, už to ani není bolest. Je to něco jinýho. Lorq Von Ray je cvok! Dotáhnul nás tak těsně ke kraji smrti, jak to šlo. A teď se na mě vykašlal, když jsem z devíti desetin mrtvola, nechal mě tady na kraji sluneční soustavy. A kam odešel–“ Dan těžce oddychoval. V plicích mu to divně pleskalo. „Kam teď slepej Dan půjde?“

Najednou popadl stůl ze strany.

„Kam Dan půjde?“

Myšákova sklenice se skutálela a rozbila o kamennou podlahu.

„Řekni mně to!“

Znovu zatřásl stolem.

Zamířil k nim barman.

Dan se zvedl, až zvrhl židli, a promnul si oči klouby prstů. Udělal dva potácivé kroky přes kruh třpytivých střepů. Pak ještě dva. Ten poslední zanechal dlouhé tmavě rudé šmouhy.

Černovlasá žena se zajíkla.

Blonďák shrábl karty.

Jeden z mechaniků vykročil, ale druhý mu položil dlaň na paži.

Dan uhodil pěstí do lítacích dveří a byl pryč.

Myšák se rozhlédl. Znova cinkání skla o kámen, ale tlumenější. Barman si zapnul do zápěstí vysavač a stroj teď se sykotem uklízel špínu a zkrvavené střepy. „Chceš nové pití?“

„Ne,“ odpověděl mu Myšák nezdravými hlasivkami. „Ne, měl jsem už dopito. Kdo to byl?“

„Dělal kyborga-zásuna na Rocu. A už tady kolem takhle vyvádí týden. Ze spousty podniků ho vyhodí, jenom vkročí do dveří. Jak to, že ti tak dlouho trvá najít kšeft?“

„Ještě nikdy jsem na hvězdné trase nebyl,“ odpověděl Myšák chraplavým šepotem. „Certifikát jsem dostal teprve před dvěma lety. Od té doby jsem byl upíchnutý u takové malé nákladní linky, co lítá trojúhelník ve sluneční soustavě.“

„Mohl bych ti ledacos poradit.“ Barman vypnul vysavač ze zápěstí. „Ale ovládnu se. Ashton Clark tě provázej.“ Zazubil se a vrátil se za bar.

Myšákovi bylo nepříjemně.

Zahákl tmavý palec pod kožený řemen na rameni, zvedl se a vyrazil ke dveřím.

„No tak, Myšáku. Zahraj nám–“

Dveře se za ním zavřely.

Zmenšené slunce zlatilo rozeklané hory. Od velikánského Neptunu se na pláně odráželo skvrnité světlo. Necelý kilometr odsud se v opravárenských docích tyčily kosmické lodě.

Myšák vyrazil ulicí plnou barů, laciných hotelů a jídelen. Ve většině z nich se už někdy poflakoval, nezaměstnaný a skleslý, hrál za jídlo, přespával v koutě něčího pokoje, když ho vzali s sebou, aby hrál na večírku až do rána. O tomhle v jeho certifikátu nestálo nic. Takhle to nechtěl.

Zahnul na chodník, co vedl podél Pekla^3.

Když se Komise Draco rozhodla vytvořit na téhle oběžnici obyvatelné prostředí, nechala pomocí illyrionových pecí rozpustit její jádro. Na povrchu byla teplota jako za mírného podzimu a z hornin se spontánně tvořila atmosféra. Tu udržovala na místě umělá ionosféra. Čerstvě rozpuštěné jádro se krom toho projevilo jako Peklo¹ až ⁵², vulkanické pukliny v kůře měsíce. Peklo³ bylo skoro sto metrů široké, dvě stě metrů hluboké (na dně se opékal ohnivý červ) a deset kilometrů dlouhé. Soutěska v bledé noci blikotala a kouřila.

Myšák kráčel podél propasti a tvář mu hladil horký vzduch. Myslel na slepého Dana.

Myslel na noc za Plutem, za okrajem hvězdného systému zvaného Draco. A měl strach. Nahmátl prsty kožený vak u boku.

Draco, Země, Istanbul 3164

Ten vak Myšák ukradl, když mu bylo deset. Bylo v něm to, co později miloval ze všeho nejvíc.

Vyděšeně tehdy prchal z pódia, na němž pod bílou klenbou hrávala hudba, utíkal mezi páchnoucími semišovými boxy. S vakem přitisknutým na břicho přeskočil krabici dýmek pěnovek, která se roztrhla a obsah se vyvalil na zaprášenou kamennou podlahu; proklouzl pod dalším obloukem a dvacet metrů kličkoval davy proudícími Zlatou uličkou, kde sametové výlohy ožívaly světlem a zlatem. Vyhnul se chlapci, který mu byl v patách a rozháněl se zavěšeným podnosem plným šálků s kávou a sklenic čaje. Myšák se přikrčil a podnos mu přelétl nad hlavou; čaj a káva se zatřásly, ale nic se nevylilo. Myšák prchal dál.

Za dalším rohem minul horu vyšívaných trepek.

A když jeho plátěnky znova dopadly na rozbitou dlažbu, rozstříklo se od nich bláto. Zastavil se, těžce popadal dech a zvedl hlavu.

Žádná klenba. Mezi budovami mrholilo. Přitiskl si vak ještě pevněji, otřel si mokrou tvář hřbetem ruky a vyrazil klikatou ulicí vzhůru.

Z parkoviště trčely rozpadající se, zčernalé zbytky klenebních žeber Konstantinovy Spálené věže. Hlavní ulicí spěchali lidé a rozstřikovali tenkou vrstvu kluzké břečky. Kožený vak už zvlhl jeho potem.

V dobrém počasí by to vzal zkratkou postranními uličkami. Ale v tomhle? Radši se držel hlavní cesty, kde aspoň monorail poskytoval jakous takous ochranu. Prodíral se mezi byznysmeny, studenty, nosiči.

Po dlažbě zarachotily saně. Myšák toho využil a naskočil na žlutou stupačku. Řidič se zazubil – půlměsíc v jeho snědé tváři měl tu a tam zlatou skvrnu – a nevyhnal ho.

Za deset minut Myšák seskočil a se stále ještě bušícím srdcem proběhl nádvořím Nové mešity. V tom mrholení si pár mužů umývalo nohy v kamenných žlabech u zdi. Z dvoukřídlých dveří vyšly dvě ženy, vyzvedly si boty a začaly sestupovat po lesknoucích se schodech. V dešti přidaly do kroku.

Jednou se Myšák zeptal Lea, kdy byla vlastně Nová mešita postavena. Leo, rybář z Federace Plejád – který vždycky chodil s jednou nohou bosou – se podrbal v hustých plavých vlasech a rozhlédl se po popelavých stěnách strmě stoupajících ke kupolím a špičatým minaretům.

„Asi před tisícem let ji postavili. Ale to jenom odhad je.“

Teď Myšák Lea hledal.

Vyběhl z nádvoří a zakličkoval mezi auty, dolmuši, náklaďáky a vozíky, které se tlačily u vjezdu na most. U přechodu pod pouliční lucernou vběhl do železných vrat a spěchal po schodech dolů. Ve špinavé vodě o sebe narážely malé čluny. Za nimi se hořčičně žlutá voda Zlatého rohu vlnila kolem pylonů a kotvišť hydroplánů. Na samém konci Rohu, na protější straně Bosporu, se mraky začínaly protrhávat.

Pronikly jimi šikmé paprsky slunce a ozářily brázdu za trajektem, který si to šinul k jinému kontinentu. Myšák se na chvilku zastavil na schodech a rozhlédl se po třpytivé úžině. Slunečního světla bylo čím dál víc.

V pískově žlutých stěnách mlhavé Asie se zablýskla okna. Začínal efekt, kvůli němuž Řekové před dvěma tisíci let začali říkat asijské straně Chrysopolis – Zlaté město. Dneska to byl Uskudar.

„Ahoj, Myšáku!“ pozdravil ho Leo z červené kolébavé paluby. Svou bárku zakryl markýzou, rozestavěl tam dřevěné stoly a k nim sudy místo židlí. V kotli syčel černý olej zahřívaný prastarým generátorem upatlaným od šmíru. Vedle něj na žluté rybářské pláštěnce ležela hromada ryb. Žábry měly zaháknuté na spodní čelist, takže každá ryba vypadala, jako by měla na hlavě rudý květ. „Hej, Myšáku, co máš?“

Za lepšího počasí tady obědvali rybáři, dělníci z doků a nosiči.

Myšák přelezl zábradlí a Leo hodil do oleje dvě ryby. Z kotle se vyvalila žlutá pěna.

„Mám… o čem jsi mluvil. Mám to… aspoň myslím, že to je to, o čem jsi mi povídal,“ vysypal ze sebe celý udýchaný, se zaváháním, znova udýchaně.

Leo, který své jméno, vlasy a zavalité tělo získal od německých prarodičů (a způsob řeči pochytal během dětství stráveného na rybářském pobřeží světa, kde na nočním nebi září desetkrát víc hvězd než na Zemi), se zatvářil nechápavě. Když mu Myšák ukázal kožený vak, zmatek se změnil v úžas.

Vzal si od něj vak pihovatýma rukama. „Ty jistě to víš? Kde to–“

Na člun přišli dva dělníci. Leo si všiml, že Myšákovi přelétl po tváři záchvěv strachu, a přešel z turečtiny do řečtiny. „Kde to našel jsi?“ Slovosled se neměnil v žádném jazyce.

„Ukradl jsem to.“

Slova doprovázely poryvy vzduchu ze špatně ukotvených hlasivek, ale přesto tenhle cikánský sirotek ve svých deseti letech mluvil dobrým půltuctem řečí používaných kolem Středozemního moře s mnohem větší samozřejmostí než lidé jako Leo, kteří se jazyky učili hypnovýukou.

Stavební dělníci umazaní od šmíru svých elektrických rýčů (kteří, jak aspoň doufal, hovořili jen turecky), usedli ke stolu. Masírovali si zápěstí a kříž, kde měli zásuvky, přes které se do svých velkých strojů zapojovali, a objednali si ryby.

Leo se sehnul a hodil. Ve vzduchu se stříbrně blýsklo. Olej zabouřil.

Leo se opřel o zábradlí a pytel stažený šňůrkou otevřel. „Ano,“ řekl pomalu. „Že vůbec na Zemi a tím míň tady nějaký je, nemyslel jsem. Kdes to vzal?“

„Na bazaaru,“ vysvětloval Myšák. „Jestli je to někde na Zemi, je to na Velkém bazaaru!“ ocitoval reklamní slogan, který Královně měst vynesl miliony a miliony.

„To říká se,“ kývl Leo.

Znova turecky pak dodal: „Těm pánům jejich oběd odnes.“

Myšák popadl děrovanou naběračku a vylovil ryby na plastové talířky. To, co šlo do kotle stříbrné, vynořilo se z něj zlaté. Muži si z košíku pod stolem vzali kus chleba a jedli rukama.

Myšák vytáhl z oleje zbylé dvě ryby a donesl je Leovi, který pořád ještě seděl na zábradlí a usmíval se do pytle. „Jasný obraz z téhle věci jestli dostat dokážu? Nevím. Když metanové sépie ve Vnějších koloniích lovil jsem, tuhle věc v ruce naposled měl jsem. Tenkrát na to docela slušně hrát uměl jsem.“ Pytel se svezl dolů a Leo překvapeně hvízdl mezi zuby. „Vážně hezký je!“

Na klíně, na zmačkané kůži, leželo něco, co mohla být harfa, ale taky to mohl být počítač. Mělo to oscilátory jako teremin, pražce jako kytara a po jedné straně krátké rezonanční struny jako sitár. Na druhé straně byly delší, basové rezonanční struny, jaké mívá guitarina. Některé části byly vyřezávané z růžového dřeva, některé odlévané z nerezu, ale místy to bylo vykládané černým plastem a vypolstrované plyšem.

Leo to otočil.

Mraky se roztrhaly ještě víc.

A sluneční světlo se svezlo po naleštěném dřevě, blýsklo se na oceli.

Dělníci u stolu klepali mincemi o dřevo a přimhouřili oči. Leo na ně kývl.

Položili peníze na mastné prkno a nechápavě opustili člun.

Leo udělal něco s knoflíky a ozvalo se jasné zvonění. Vzduch se zachvěl; do odporného pachu mokrých lan a dehtu pronikla vůně… orchidejí? Myšák jednou cítil divoké orchideje na loukách kolem silnice, ale to už bylo hodně dávno, to mu mohlo být tak pět nebo šest let. (Tenkrát tu ještě byla mohutná žena ve vzorované sukni, což byla možná máma, a tři bosí muži s velikými kníry, z nichž jednoho měl oslovovat táto; ale to bylo v nějaké jiné zemi…)

Ano. Orchideje.

Leo pohnul rukama: chvění se změnilo ve třpyt. Ze vzduchu vypadával jas a zhušťoval se v modré světlo, jehož zdroj byl někde mezi nimi. Vůně zvlhla a změnila se v růže.

„Funguje to!“ zasípal Myšák.

Leo kývl. „Lepší než ten, co měl jsem. Illyrionová baterie skoro nová je. Na tuhle věc kdysi na lodi hrál jsem, jestli to ještě umím, vyzkoušet musím.“ Zamračil se. „Moc dobré to nebude. Ze cviku vyšel jsem.“

Leova tvář ze samých rozpaků nabyla výrazu, jaký na ní Myšák ještě neviděl. Leo sevřel v dlani ladicí kolík.

Tam, kde se ve vzduchu objevilo světlo, se teď ze záře formovala ona. Nakonec se otočila a zadívala se na ně přes rameno.

Myšák zamrkal.

Byla průsvitná; a přitom se zdála mnohem skutečnější právě tím soustředěním, které musel vynaložit, aby definoval její bradu, rameno, nohu, tvář; se smíchem se zatočila a k jeho překvapení po něm hodila květinami. Myšák se pod deštěm okvětních plátků přikrčil a zavřel oči. Až doteď dýchal normálně, ale s tímhle nádechem prostě nepřestal. Otevřel ústa a nasával vůně tak dlouho, až se bránice bolestivě odtáhla od žeber. Bolest se vzdouvala pod prsní kost, až prostě musel vzduch vypustit. Rychle. Pak začal pomalinku nasávat znova-

Otevřel oči.

Olej, žluté vody Rohu, mrholení; květiny žádné. Leo měl obutou nohu opřenou o spodní příčel zábradlí a hrál si s jedním knoflíkem nástroje.

Ona byla pryč.

„Ale…“ Myšák udělal krok, zastavil se, balancoval na špičkách a nasucho polykal. „Jak…?“

Leo vzhlédl. „Ze cviku vyšel jsem! Kdysi docela dobrý byl jsem. Ale to už hodně dávno je. Dávno. Kdysi, kdysi na tuhle věc vážně hrát uměl jsem.“

„Leo… mohl bys…? Totiž, ty jsi mi říkal… Nevěděl jsem… nemyslel jsem…“

„Co?“

„Učit! Mohl bys… to naučit… mě?“

Leo hleděl na ohromeného cikánka, s kterým se skamarádil tady v docích přes historky o svých toulkách po oceánech a přístavech tuctu světů. Byl z něj zmatený.

Myšákovi škubaly prsty. „Ukaž mi to, Leo! Teď mi musíš ukázat, jak se to dělá!“ Myšák v duchu hledal to správné slovo a přeskakoval od alexandrijské k berberské arabštině a nakonec do italštiny. „Bellissimo, Leo! Bellissimo!“

„No…“ Když Leo viděl chlapcovu náruživost, pocítil něco, co by asi nazval strachem, kdyby byl na strach zvyklejší.

Myšák se díval na ten ukradený předmět s úžasem a hrůzou.

„Můžeš mi ukázat, jak se na to hraje?“

Pak udělal něco statečného. Opatrně vzal nástroj Leovi z klína. On se strachem žil po celý svůj krátký a roztříštěný život.

Ovšem tímhle vztažením ruky započal složitý proces, na jehož konci se stal sám sebou. Užaslý Myšák obracel senzorický syrinx pořád dokola.

Na konci ulice, která se od železných vrat vinula do kopce, stála čajovna a Myšák si v ní našel večerní práci. Roznášel na tácech kávu a salep davům mužů, kteří se loudali tam a zpátky před úzkými skleněnými dveřmi a každou chvilku se přikrčili, aby viděli na ženy čekající uvnitř.

Teď chodil Myšák do práce později a později. Zůstával na člunu co nejdéle. Světla přístavu pomrkávala podél skoro dvou kilometrů doků a v mlze problikávala Asie, a Leo mu ukazoval, kde se na naleštěném syringu skrývá každá vůně, barva, tvar, povrch a pohyb, který lze vyslat. Myšákovi se začínaly otevírat oči i ruce.

Dva roky nato, když Leo oznámil, že prodal svůj člun a uvažuje o stěhování na druhý konec Draca, nejspíš na Nový Mars, kde hodlá lovit prašné rejnoky, dokázal už Myšák zahrát lepší věci než takové laciné iluze, jaké mu Leo ukázal na samém začátku.

Měsíc nato opustil Istanbul i sám Myšák.

Čekal pod vlhce odkapávajícími kameny Edernakapi, dokud mu projíždějící náklaďák nenabídl svezení do pohraničního městečka Ipsaly.

Pěšky přešel přes hranici do Řecka, přidal se k červenému vozu cikánů a na dobu cesty se vrátil k své rodné romštině.

V Turecku strávil tři roky. Kromě šatů, které měl na sobě, si odtamtud odnášel jen tlustý stříbrný prsten-hlavolam, který byl příliš velký a na žádný prst mu nepadl – a syrinx.

Dva a půl roku nato, když opouštěl Řecko, prsten ještě měl. Na jednom malíku si nechal narůst dva centimetry dlouhý nehet, stejně jako všichni kluci, jejichž doménou byly špinavé uličky za bleším trhem Monasteraiki a kteří hned za okrajem geodetické kupole zakrývající dva čtvereční kilometry tržiště Athenas prodávali koberce, mosazné tretky a vůbec všechno, co turisté kupovali.

A vzal s sebou syrinx.

Nechal se najmout jako plavčík na výletní loď, která z přístavu Pireus odplouvala do Port Saidu, proplul s ní Suezským průplavem a ještě dál, až do jejího domovského přístavu v Melbourne.

Když se plavil zpátky, tentokrát do Bombaje, vystupoval už v lodním baru: Pontichos Provechi, mladík, který pro vaše potěšení znovu stvoří velká umělecká díla, hudební i výtvarná, s parfémovaným doprovodem. V Bombaji dal výpověď, strašně se opil (bylo mu už šestnáct), pak se za měsíčního světla loudal po špinavých molech, třásl se a bylo mu zle. Přísahal si, že už nikdy nebude hrát čistě pro peníze. („No tak, mladej! Udělej ještě jednou tu mozaiku na stropě svatý Sofie, a potom ten vlys z Parthenonu – a ať to má grády!“) Do Austrálie se vracel zase jako lodník. Vylodil se se stříbrným prstenem, dlouhým nehtem a zlatou náušnicí v levém uchu. Na takovou měl už patnáct set let nárok každý námořník, který přeplul rovník. Stevard mu propíchl ucho pomocí ledu a jehly na plátno. Syrinx měl pořád.

Byl zase v Melbourne a hrál na ulici.

Hodně času také trávil v kavárně, která byla oblíbeným podnikem mládeže z Cooperovy astronautické akademie. Dvacetiletá dívka, s kterou žil, nadhodila, že by tam občas mohl zajít na nějakou přednášku.

„No tak, opatři si nějakou tu zásuvku. Stejně ti je dřív nebo později někde dají, tak se aspoň můžeš naučit, jak je použít k něčemu užitečnějšímu než k tovární dřině. Přece rád cestuješ. Tak už si to můžeš radši svištět mezi hvězdami, než abys řídil popelářský stroj.“

Když se s tou dívkou nakonec rozešel a opustil Austrálii, měl certifikát opravňující ho pracovat jako kyborg-zásun pro všechny inter- a intrasystémové lodě. Pořád měl zlatou náušnici, nehet na malíčku, stříbrný prsten – a syrinx.

Dokonce i s certifikátem bylo těžké dostat se na hvězdnou trasu rovnou ze Země. Na dva roky se napíchl na malou komerční linku, která létala na takzvaném Proměnlivém trojúhelníku: ze Země na Mars, z Marsu na Ganymed, z Ganymedu na Zemi. Tou dobou se ale jeho černé oči už třpytily hvězdami. Pár dní po osmnáctých narozeninách (nebo aspoň po tom dni, který se s tou holkou v Melbourne rozhodli slavit jako jeho narozeniny) si Myšák opatřil odvoz na největší měsíc Neptunu, z něhož velké komerční linky vysílaly lodi k světům po celém Dracu, do Federace Plejád a dokonce i do Vnějších kolonií.

Stříbrný prsten už mu padl.

Draco, Triton, Peklo³, 3172

Myšák šel podél Pekla³, podpatek boty cvakal, bosá noha dopadala tiše. (Stejně jako v jiném městě, na jiném světě, chodíval Leo). To byl jeho poslední přírůstek z cest. Ti, kdo pracovali ve stavu beztíže na lodích křižujících mezi planetami, postupně získali přinejmenším na jedné noze, někdy i na obou, stejnou obratnost v prstech jako planetární krysy na rukou. Takovou nohu už nikdy potom neobouvali. Komerční dálkové nákladní lodi měly umělou gravitaci, a v té byl takový rozvoj možný jen těžko.

Listy platanů prudce šustily v závanech horkého vzduchu. Myšák se loudal pod jedním z nich a najednou do něčeho narazil ramenem. Zapotácel se. Někdo ho zachytil a prudce otočil.

„Ty krysko jedna mrňavá, neohrabaná–“

Ruka mu sevřela rameno a odstrčila ho na vzdálenost paže. Myšák vzhlédl k muži, který si ho svrchu měřil.

Někdo se kdysi tomu člověku pokusil rozseknout obličej. Jizva začínala na bradě, těsně minula vyklenutí silných rtů, odtud se táhla vzhůru přes svaly na tváři – žluté oko bylo zázrakem zdravé – a proťala levé obočí. Tam, kde mizela v rezavých černošských kudrnách, plál světlejší, měkčí žlutý pramen. Tkáň se zatáhla do jizvy jako tepaná měď kolem bronzové žíly.

„Kam se ženeš, ty kluku?“

„Pardon–“

Muž měl na vestě zlatý kotouč důstojníka.

„Asi jsem nekoukal–“

Většina svalů na čele se pohnula.

Hrana brady ztloustla. Někde za tou tváří se zrodil zvuk, který se vzápětí vyvalil na povrch. Byl to smích, hlučný a pohrdavý.

Myšák se usmál, i když mu to strašně vadilo. „Asi jsem nekoukal na cestu.“

„To jsi tedy nekoukal.“

Ruka ještě dvakrát dopadla na jeho rameno. Kapitán zavrtěl hlavou a šel dál.

Myšák, zahanbený a už ve střehu, znovu vykročil.

Pak se zastavil a ohlédl. Zlatý kotouč na levém rameni kapitánovy vesty nesl jméno Lorq Von Ray. Myšák hmátl po pytli, který držel v podpaží.

Odhodil z čela pramen černých vlasů, rozhlédl se a pak vylezl na zábradlí. Zahákl se botou a bosou nohou o spodní příčel a vytáhl syrinx.

Vestu nosil jen napůl zašněrovanou. Opřel si nástroj o drobné pevné svaly na hrudi.

Sklopil hlavu; dlouhé řasy se přivřely. Ruku s prstenem a nápadným nehtem přiblížil k oscilátorům.

Vzduch se začal plnit ohromenými obrazy-

Kapitola dvě

Draco, Triton, Peklo3, 3172

Geniální dlouhán Katin se pomalu loudal k Peklu³, oči sklopené k zemi a mysl někde vysoko mezi měsíci.

„Hej, ty, mladej!“

„No?“

O plot se opíral neoholený zchátralý stařec a vysušenýma rukama svíral zábradlí.

„Odkud seš?“

Vagabund měl zakalené, mléčné oči.

„Z Luny,“ odpověděl Katin.

„Z takovýho malýho bílýho domku na ulici plný stromů a s kolem v garáži? Já jsem měl kolo.“

„Náš dům byl ale zelený,“ odpověděl Katin. „A pod ochrannou kupolí. Ale kolo jsem měl.“

Troska se u zábradlí trochu zakymácela. „Ty nevíš, mladej. Vůbec nic nevíš.“

Šílencům musí člověk naslouchat, pomyslel si Katin. Jsou čím dál vzácnější. Umínil si, že si to musí poznamenat.

„Tak strašně dávno… tak dávno!“ Stařec se potácel pryč.

Katin zavrtěl hlavou a znovu vykročil.

Byl hubený a absurdně vysoký; měřil přes dva metry. Do téhle výšky se vytáhl v šestnácti. Nikdy své výšce skutečně neuvěřil a ještě deset let nato se hrbil. Veliké ruce měl zastrčené za pásek šortek. Když šel, rozháněl se lokty do stran.

A v duchu se vrátil k měsícům.

Katin se narodil na tom Měsíci a měsíce miloval. Vždycky žil jen na měsících, tedy kromě doby, kdy přesvědčil své rodiče, stenografy u drakonského soudu na Luně, aby mu dovolili univerzitní studium na Zemi. Proslulé vzdělávací centrum Západu, Harvardova univerzita, bylo dosud útočištěm pro bohaté, pro výstřední a pro geniální – a ty dvě poslední věci on byl.

Rozmanitost prostředí typickou pro planety – od ledových himálajských výšin až po rozpálené saharské duny – znal pouze z doslechu. Mrazivé lišejníkové lesy na polárních čepičkách Marsu a divoké prašné řeky na rovníku rudé planety; merkurskou noc versus merkurský den – to všechno zažil pouze prostřednictvím travelogů na psychoramě.

Nebylo to nic, co by Katin znal, co by miloval.

Měsíce?

Měsíce jsou malé. Krása měsíců spočívá v tom, jak rozmanitá je jejich jednotvárnost.

Z Harvardu se Katin vrátil na Lunu a odtamtud zamířil na výzkumnou stanici Phobos. Napíchl se tam do baterie nahrávacích jednotek, nízkokapacitních počítačů a adresografů – v podstatě byl jenom takový lepší archivář. Když měl volno, navlékl si skafandr s polarizovanými čočkami a vydal se zkoumat Phobos. Nízko nad znepokojivě blízkým obzorem visel Deimos, jasně osvětlený kus skály o průměru asi dvanácti kilometrů. Konečně se mu podařilo dát dohromady partu, která přeletěla na Deimos a malý měsíc prozkoumala, jak se jen takový mrňous prozkoumat dá. Pak se přesunul k měsícům Jupitera. Před jasnýma hnědýma očima se mu otáčely Io, Europa, Ganymed, Callisto. Saturnské měsíce putovaly před jeho zkoumavým pohledem v rozptýleném světle prstenců, kdykoli se vydal na osamělou procházku ven z přistávacího modulu, kde tou dobou pracoval. S neutuchajícím soustředěním dnem i nocí zkoumal šedé krátery, šedé hory, údolí a kaňony. Měsíce že jsou stejné?

Kdyby Katina na kterýkoli z nich dovezli naslepo a odkryli mu oči, petrologická struktura, formace krystalů a obecná topografie by mu okamžitě napověděly, kde je.

Dlouhán Katin byl zvyklý všímat si malých rozdílů v krajině i v charakteru. Vášeň, jakou s sebou přináší mnohotvárnost úplného světa nebo úplného člověka, tu znal – ale nelíbila se mu.

S touto svou nelibostí se vyrovnával dvěma způsoby.

Pokud šlo o vnitřní projevy, psal román.

Na řetízku u pasu nosil drahokamy vykládaný záznamník, který mu darovali rodiče, když získal stipendium. Zatím obsahoval poznámky v rozsahu nějakých sto tisíc slov. S první kapitolou ještě nezačal.

Navenek se to projevovalo tím, že si vybral izolovaný život, kde nevyužíval naplno svoje vzdělání a který vlastně nevyhovoval ani jeho temperamentu.

Postupně se víc a víc vzdaloval od ohniska lidské aktivity, kterým pro něj stále ještě byl svět zvaný Země. Svůj výcvik na kyborga-zásuna dokončil teprve před měsícem. Na tenhle Neptunův měsíc – poslední měsíc jakékoli velikosti ve sluneční soustavě – dorazil ten den ráno.

Hnědé vlasy měl jemné, neupravené a tak dlouhé, že by ho za ně mohl při rvačce někdo popadnout (pokud by dosáhl). Rukama si pod páskem mnul ploché břicho. U cestičky se zastavil: někdo seděl na zábradlí a hrál na senzorický syrinx.

Kolem se už shromáždilo pár diváků.

Tvar se lehce rozplynul v závanu větru, vzduch zalila symfonie barev a pak se stejný tvar zformoval o kousek dál, tentokrát jasněji smaragdový a tlumeněji ametystový. Větřík byl střídavě cítit octem, sněhem, mořem, zázvorem, vlčími máky a rumem. Podzim, moře, zázvor, moře, podzim, moře, moře, teď nový příliv moře, a světlo pěnící se ve slábnoucí modři, která zespoda ozařovala Myšákovu tvář. Uši rvala elektrická arpeggia a neo-rága.

Myšák se ze zábradlí rozhlédl po všech těch obrazech, po jasných barvách hroutících se do sebe, podíval se na vlastní hnědé prsty létající po pražcích, na hřbety rukou zalitých světlem z nástroje. Prsty klesly a zpod dlaní mu vyskočily nové obrazy.

Kolem něj už postával asi tucet diváků. Zamrkali; odvraceli hlavy. Světlo iluze jim otřásalo očními důlky, vlévalo se do vrásek kolem úst, vyplňovalo rýhy v nakrčených čelech. Jedna žena si zamnula ucho a rozkašlala se. Nějaký muž prudce vrazil ruce do kapes.

Katin se podíval ostatním přes hlavy.

Někdo se tam strkal dopředu.

Myšák nepřestal hrát, ale vzhlédl.

Slepý Dan se vypotácel z davu, zastavil se a zavrávoral v ohni šlehajícím ze syringu.

„Hej, ty, uhni odtamtud–“

„No tak, dědo, hni se–“

„Nevidíme, co tam ten kluk dělá–“

Dan se potácel přímo uprostřed Myšákova výtvoru a potřásal hlavou.

Myšák se zasmál; pak sevřel snědou dlaní projekční kolík a všechno – světla, zvuky a vůně splaskly a shlukly se do jediného nádherného démona. Démon se zastavil před Danem, bečel, šklebil se a pleskal šupinatými křídly, která s každým mávnutím měnila barvu. Zavyl jako trumpeta, zkřivil tvář tak, že připomínala tu Danovu, ale s otáčejícím se třetím okem.

Lidé se dali do smíchu.

Přízrak skákal a krčil se podle pokynů Myšákových prstů. Cikánek se zlomyslně usmál.

Dan udělal pár nejistých kroků vpřed a rozehnal se rukou.

Démon zaječel, otočil se zády, ohnul se. Ozval se zvuk, jako když někdo pomalu vyfukuje balonek, a diváci – tou dobou jich bylo už ke dvaceti – pohoršeně zařvali nad tím smradem.

Katin se tou dobou už opíral o zábradlí vedle Myšáka. Ze samých rozpaků cítil horko v zátylku.

Démon poskakoval.

Katin natáhl ruku, zakryl dlaní vizuální induktanční pole a obraz se rozmazal.

Myšák prudce vzhlédl.

„Hele–“

„Tohle není nutné,“ řekl Katin a velikou rukou sevřel Myšákovi rameno.

„Je slepý,“ namítl Myšák. „Neslyší, necítí – neví, co se děje…“ Černé obočí se zachmuřilo, ale přestal hrát.

Dan stál uprostřed davu a nevěděl o ničem. Najednou zaječel. A zaječel znova. Křičel, div si neroztrhl plíce. Lidé od něj couvali. Dan divoce mávl paží a Myšák i Katin se podívali tím směrem.

Z řady lidí vystoupil kapitán Lorq Von Ray v tmavě modré vestě se zlatým kotoučem. Jizva ve tváři mu ohnivě plála.

Dan ho i přes svou slepotu poznal. Obrátil se a potácel se z kruhu pryč.

Jednoho muže odstrčil, nějakou ženu uhodil hřbetem ruky do ramene a zmizel v davu.

Dan zmizel a syrinx ztichl, a tak se pozornost všech obrátila ke kapitánovi. Von Ray se plácl do stehna a náraz dlaně o černé kalhoty zněl, jako by tam dopadlo prkno. „Ticho! Přestaňte řvát!“

Byl to mohutný hlas.

„Přišel jsem si vybrat posádku kyborgů-zásunů na dlouhou cestu, nejspíš podél vnitřního ramene.“ Ty žluté oči byly strašně živé. Rysy kolem tlusté jizvy a pod hrubými rezavými vlasy se usmívaly. Minutku ale trvalo vyznat se ve výrazu těch zkřivených úst a čela. „Tak co, kdo z vás se chce svézt na půl cesty ke kraji noci? Váznou vám nohy v písku, nebo skáčete po hvězdách? Ty!“ Ukázal na Myšáka, který ještě seděl na zábradlí. „Chceš letět se mnou?“

Myšák slezl. „Já?“

„Ty a ta tvoje pekelná niněra. Jestli myslíš, že dokážeš dávat pozor na cestu, tak bych rád měl někoho, kdo mi před očima dokáže žonglovat se vzduchem a pošimrá mi uši. Vezmi ten kšeft.“

Myšák se usmál, až odhalil zuby. „Jasně,“ a úsměv zase zmizel. „Poletím.“ Mladý cikán ta slova říkal šepotavým, vypitým hlasem starého alkoholika. „Jasně že poletím, kapitáne.“

Myšák kývl, zlatá náušnice se blýskla nad sopečnou průrvou.

Zdola zavál horký vzduch a rozfoukal mu do tváře černé vlasy.

„Máš parťáka, s kterým bys chtěl letět? Potřebuju celou posádku.“

Myšák v tomhle přístavu nikoho zvlášť rád neměl, a tak se otočil k tomu neuvěřitelně vysokému mladíkovi, který mu předtím zabránil dorážet na Dana.

„Co tady mrňous?“ ukázal palcem na překvapeného Katina. „Neznám ho, ale parťák je to určitě.“

„Tak jo. Takže mám…“ kapitán Von Ray přimhouřil na chvilku oči. Pak si změřil Katinova nahrbená ramena, hubenou hruď, vysoko posazené lícní kosti, hnědé a až příliš vlhké duhovky s měděnými skvrnkami, jejich neurčité okraje plovoucí za kontaktními čočkami. „… dva.“

Katinovi zrudly uši.

„Kdo další? Co je s vámi? Bojíte se opustit tuhletu mrňavou gravitační studnu, co končí tady tím nedorostlým sluncem?“ Škubl bradou k osvětleným horám. „Kdo poletí s námi tam, kde noc znamená věčnost a ráno jenom vzpomínku?“

Z davu vyšel nějaký muž. Měl kůži barvy tmavých hroznů, dlouhou hlavu a plné rysy. „Já jsem pro.“ Při řeči se mu vlnily svaly pod čelistí a vysoko na huňaté hlavě.

„Máš parťáka?“

Předstoupil druhý muž. Pleť měl průsvitnou jako mýdlo. Vlasy připomínaly bílou vlnu. Chvilku trvalo, než si ostatní uvědomili podobnost rysů. Ti dva měli stejné ostré koutky silných rtů, stejně šikmou rýhu pod širokými nozdrami, lícní kosti se jim vpředu ohýbaly ve stejném úhlu: dvojčata. Když druhý muž otočil hlavu, Myšák uviděl mrkající oči zastřené stříbrem.

Albín položil mohutnou ruku – vypadala jako pytel kloubů a prací zničených nehtů, zavěšený na předloktí tlustými zarudlými žílami – na bratrovo černé rameno. „Lítáme spolu.“

Hlas měli stejný a i stejně mluvili: pomalu, s protahovaným koloniálním přízvukem.

„Ještě někdo?“

Kapitán Von Ray se rozhlédl po davu.

„Mě, kapitáne, chcete vzít?“

Ven se prodral nějaký muž.

Na rameni mu cosi pleskalo křídly.

Světlé vlasy se mu chvěly, ale ne horkým větrem z propasti. Velká křídla se krčila a napínala jako onyx, jako vyzina. Muž zvedl ruku do míst, kde mu černé drápy tvořily epoletu na uzlovatém rameni, a širokým palcem pohladil bříška svírajících prstů.

„Máš ještě nějakého jiného parťáka než toho mazlíka?“

Vyšla z davu, drobnou ruku vloženou do jeho, s odstupem spojených paží.

Větev vrby? Ptačí křídlo? Vítr v jarním rákosí? Myšák hledal ve svých senzorických archivech něco, co by bylo stejně jemné jako její tvář. A nenašel.

Oči měly barvu oceli. Drobná prsa se vzdouvala nad šňůrkami vesty, vyrovnaná jako dech. Pak se ocel zablýskla; rozhlédla se. (Je to silná žena, pomyslel si Katin, který takové jemnosti dokázal rozeznat.)

Kapitán Von Ray založil ruce na prsou. „Vy dva a to zvíře, co máš na rameni…?“

„My šest mazlíků, kapitáne, máme,“ upřesnila.

„Jestli se umějí chovat na lodi, tak v pořádku. Ale jak o nějakou tu třepetavou potvoru zakopnu, letí ven.“

„Jasně, kapitáne,“ kývl muž.

Šikmé oči se v zarudlém obličeji usměvavě nadzvedly. Volnou ruku si teď položil na protější biceps, sjel prsty po světlých chloupcích, které mu hustě porůstaly předloktí i klouby prstů, až uchopil ruku té ženy do obou svých. Byli to ti dva, kteří v baru hráli karty. „Kdy nás na palubě chcete?“

„Hodinu před úsvitem. Moje loď vzlétá naproti slunci. Je to Roc, na plošině sedmnáct. Jak vám říkají kamarádi?“

„Sebastian.“ Zvíře na zlatém rameni náhle zaplácalo křídly.

„Tyÿ.“ Tvor jí vrhal do tváře stín.

Kapitán Von Ray naklonil hlavu ke straně a prohlédl si je tygříma očima s rezavým obočím. „A nepřátelé?“

Muž se zasmál. „Ten zatracenej Sebastian a ty jeho černý křídlatý gilly.“

Von Ray se podíval na ženu. „A tobě?“

„Tyÿ,“ odpověděla tiše. „Taky.“

„Vy dva.“ Von Ray se teď otočil k dvojčatům. „Vaše jména?“

„On je Idas–“ odpověděl albín a znovu položil ruku bratrovi na paži.

„– a on je Lynceos.“

„A co by řekli vaši nepřátelé, kdybych se jich zeptal, kdo jste?“

Tmavé dvojče pokrčilo rameny. „Jenom Lynceos–“

„–a Idas.“

„Co ty?“ Von Ray kývl hlavou k Myšákovi.

„Kdo je můj přítel, může mi říkat Myšák. Kdo je můj nepřítel, ten se moje jméno nikdy nedozví.“

Von Ray přivřel víčka, až zakryla půlku žlutých očí, a změřil si toho vysokého.

„Katin Crawford.“ Katin sám sebe překvapil, že to řekl sám od sebe. „Až mi moji nepřátelé povědí, jak mi říkají, tak vám to sdělím, kapitáne Von Rayi.“

„Chystáme se na dlouhou cestu,“ prohlásil Von Ray. „A budete stát proti nepřátelům, o kterých ani nevíte. Stojí proti nám Prince a Ruby Rudí. Odletíme s prázdnou lodí a vrátíme se – když všechna kolečka ve stroji dobře poběží – s plným nákladem. Musíte vědět, že tuhle cestu už jsem podnikl dvakrát. Jednou skoro ani nezačala. Jednou jsem se už dostal na dohled cíle, ale na část mojí posádky byl ten pohled moc. Tentokrát tam hodlám doletět, naplnit nákladový prostor a vrátit se.“

„Kam namířeno máme?“ zeptal se Sebastian. Tvor na jeho rameni přešlápl z jedné nohy na druhou a znovu zaplácal křídly, aby udržel rovnováhu. Křídla měla rozpětí skoro dva metry. „Co tam, kapitáne, je?“

Von Ray zvedl hlavu, jako kdyby svůj cíl mohl vidět. Pak ji znova zvolna sklopil. „Je tam…“

Myšák pocítil vzadu na krku něco divného, jako by tam měl místo kůže látku, někdo právě zachytil volný koneček a začal ji párat.