Přeložila Jaroslava Novotná

THE NUMBERS GAME

Copyright © 2020 by Danielle Steel

All rights reserved.

Translation © Jaroslava Novotná, 2023

ISBN 978-80-249-5354-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Mým drahým dětem

Beatrix, Trevorovi, Toddovi, Nickovi

Sam, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Kéž zůstanete navždy mladí.

Nechť váš život provází uspokojení z práce, dobří lidé a mnoho radosti.

Každému z vás přeji dlouhý život, mnoho lásky a štěstí.

Vaše milující

matka / d.s.

Moudrost našich let

V 17 letech: Všechno vás štve. Kdy už konečně budete dospělí, kdy už se k vám budou jako k dospělým chovat? V osmnácti? Jak to vypadá, asi nikdy.

Ve 27 letech: Život po dvacítce je taková otrava! Konečně jste se dočkali dospělosti, a stejně vás nikdo nebere vážně. Až vám bude třicet, dočkáte se konečně uznání?

Ve 39 letech: To má být všechno? Nejlepší máte za sebou, nebo fakt život začíná ve čtyřiceti? Je to na vás. Teď máte v ruce všechny trumfy – tak hrajte!

V 56 letech: Nějak to vadne? Pracovní elán, vaše pleť? Kam se poděli chlapi, příležitosti, vzrušení? Opravdu je po všem, nebo ještě zbývá čas? Kolik času? Kolik se toho dá stihnout do šedesátky? A co pak? Možná vás čeká ještě třetina života! Užívejte si to!

 V 92 letech: Už máte ve všem jasno nebo k tomu rychle spějete. Víte, na čem záleží, jste si jistí sami sebou. Každý okamžik prožíváte naplno. Víte, s kým chcete být, dokážete ocenit skutečnou krásu. Jste moudřejší a tvořivější než kdykoliv předtím. Vyzařuje z vás vnitřní krása, tak mocná, že jste krásní i navenek. Máte v duši mír i nespoutanou sílu. Znáte odpovědi a bez bázně se o ně podělíte. Díky životním zkušenostem berete všechno s moudrostí a humorem. Jste stateční, když jste došli tak daleko. A nyní směle vstříc ke stovce. Svůj věk si nesete jako korunu a ostatní se od vás budou učit, milovat vás, oslavovat a závidět vám. S úctou se před vámi skláníme.

1

Pennie Jacksonová právě dokončila třetí ročník střední soukromé školy. Škola patřila k nejlepším v Greenwichi ve státě Connecticut a vyžadovala od svých studentů špičkové výsledky s cílem připravit je pro vstup na prestižní univerzity, k čemuž jim měly dopomoci i nejrůznější aktivity a komunitní projekty. Nebylo divu, že každoročně se mimořádně vysoké procento absolventů dostalo na nejlepší vysoké školy v celé zemi.

V prosinci Pennie dosáhla sedmnácti let a na podzim měla nastoupit do posledního ročníku. Její přítel Tim Blake před dvěma týdny odmaturoval a koncem srpna nastoupí na univerzitu, takže se Pennie na poslední rok školy vůbec netěšila. Chodili spolu už skoro tři roky a bez něj si bude připadat tak sama. Dostal se na Stanford v Kalifornii. Vždycky měl výborné známky, vynikající hodnocení, byl kapitánem basketbalového družstva a během letních prázdnin dva roky pracoval jako stážista pro jednoho senátora ve Washingtonu.

Chodili spolu už od té doby, co nastoupila do prvního ročníku, a teď si Pennie život bez něj nedokázala představit. I když měli vážný vztah, oba pilně studovali a snažili se o co nejlepší známky, věnovali se sportu a měli spoustu mimoškolních činností. Pennie už od prváku pracovala jako dobrovolnice v útulku pro bezdomovce, kde se věnovala dětem a každé Vánoce organizovala charitativní sbírku hraček. Milovala děti a děti milovaly ji. Nevynechala jedinou sobotu, aby do útulku nezašla.

Se smutkem v srdci, ačkoliv se jí dařilo nedávat ho najevo, sledovala, jak Tim vyhazuje s ostatními maturanty studentskou čapku. Oba věděli, co to znamená. Domluvili se už ve chvíli, kdy ho předběžně přijali na Stanford. Pečlivě si všechno rozvážili a cítili, že pro oba to bude nejlepší řešení. Musí být rozumní, ani jeden netoužil po vztahu na dálku se všemi problémy, které k tomu patří, vídat se jen sporadicky na Díkůvzdání, Vánoce a o jarních prázdninách, a trápit se zklamáním, které by stejně nakonec jednou přišlo. A tak si slíbili, že se po Timově maturitě rozejdou. On pak měl poslední prázdniny strávit cestou po Číně, což byl dárek od rodičů k maturitě, a ona prožije léto jako instruktorka na táboře, kam jezdila už pět let. Letos tam poprvé pojede jako vedoucí oddílu. V srpnu Tim nastoupí na Stanford a ona se vrátí zpátky do školy bez něj a bude se jí stýskat. Podá si přihlášku na vysokou a dál bude dělat brigádu v útulku. Takto se domluvili a své dohody se drželi. Rozešli se před třemi dny a za dva týdny se oba rozjedou za svými letními cíli. Nechtěli se trápit do úplného konce. Brečeli jako děti, když se rozcházeli, ale dostáli svému slovu a poslední tři dny si nevolali, neposílali si zprávy ani spolu nemluvili. Bylo to mnohem těžší, než čekala. Chtěli zůstat přáteli, to ano, ale teď se snažili zvyknout si na to, že už nebudou spolu. Když tehdy od nich odjížděl, myslela, že jí pukne srdce. Celé tři roky byli nerozlučná dvojka a teď najednou zůstala sama. Nebyl to jen kluk, se kterým chodila, byl jí největším důvěrníkem a nejlepším přítelem. Přišla o tolik a nechat ho jít byla ta nejtěžší a nejdospělejší věc, jakou kdy udělala.

Pennie byla krásná dívka se zelenýma očima a dlouhými rovnými vlasy barvy pšenice, štíhlýma, nekonečně dlouhýma nohama, půvabnou postavou s plnými ňadry a pasem, který Tim skoro objal dlaněmi. Vypadala přesně jako to příslovečné děvče odvedle, řekněme děvče, které by chtěl mít každý za sousedku. Tim si jí všiml hned první den, když nastoupila do prváku a on byl ve druhém ročníku. Do Vánoc už do sebe byli bezhlavě zakoukaní. Poprvé se milovali měsíc po jejích patnáctých narozeninách a chovali se při tom odpovědně. Nechtěli riskovat, a i když se to párkrát stalo, naštěstí to nemělo následky.

Tim byl stejně hezký, jako byla Pennie krásná. Měl vysokou sportovní postavu se širokými rameny a ve tváři výrazné rysy, které ho činily mužným na jeho věk. Byl blonďák s vlasy stejného odstínu jako Pennie, s tmavomodrýma očima. Lidé často říkali, že vypadají jako bratr a sestra. Tim byl jedináček a rodiče ho zbožňovali. Pennie měla bratry dvojčata o šest let mladší a v jednom kuse ji rozčilovali. Měla je ráda, ale věčně jí narušovali prostor, brali jí věci a pak je nevraceli, a při každé příležitosti ji škádlili. Seth byl trošku citlivější, Mark se do všeho vrhal rovnýma nohama a nemyslel na následky. Ale Tim měl oba rád a tvrdil, že jsou vtipní.

V minulosti Pennie s Timem párkrát mluvili o manželství, představovali si, jaké by to asi bylo a jestli by dokázali zůstat spolu tak dlouho, až budou dospělí. Ale jakmile bylo jasné, že oba půjdou na vysokou, došlo jim, že sňatek by neměl smysl. Tim, dosud pod přísným dohledem rodičů, se už nemohl dočkat, až roztáhne křídla a opustí rodné hnízdo. I Pennie si zaslouží svobodu, i ona by si měla nechat narůst vlastní křídla. Uvažovala o tom, že si také podá přihlášku na Stanford, protože pak by mohla být dál s Timem, jenže rodiče si nepřáli, aby odešla tak daleko od domova. Měla by zkusit některou z elitních škol Ivy League, což bylo ostatně vždy i jejím cílem. Vždycky se výborně učila, stejně jako Tim, a vzhledem ke školním výsledkům i svým dobrovolnickým aktivitám měla slušnou šanci na přijetí.

Tim chtěl studovat ekonomii a pak pokračovat na obchodní fakultě. Pennie zatím ještě nevěděla, co by ji bavilo nejvíc. Šla jí dobře angličtina, psaní a dějepis. Pomýšlela na studium učitelství nebo anglické literatury. Před sebou neviděla tak přímočarou budoucnost jako Tim. Timův otec byl investiční bankéř v New Yorku a Tim hodlal jít v jeho stopách a rovněž pracovat ve financích. Jeho matka se intenzivně věnovala charitativní činnosti a předsedala několika správním radám.

Manželství byla otázka daleké budoucnosti, vzdálené celé světelné roky, a Tim s Pennie si to dobře uvědomovali. Nehodlali si nic namlouvat. Teď je čekala léta studií, volba povolání, budování kariéry – pak se uvidí, kam je život zavede. Timovi rodiče, pocházející z tradičních rodů východního pobřeží, byli ve srovnání s jejími rodiči starší a měli dost konzervativní názory. Obávali se, že Pennie bude zbytečně odvádět Timovu pozornost od studia a ovlivní to jeho výsledky. On ovšem věděl, co je jeho povinností, i když jejich vztah bral vážně. Penniini rodiče byli o něco mladší a svým způsobem svobodomyslnější. Matka Eileen věděla, že její dcera s Timem už dva a půl roku spí. Pennie jí to sama řekla. Vždycky byla k matce upřímná a se vším se jí svěřovala. Timovi rodiče doufali, že ti dva spolu intimně nežijí, a raději se na to neptali. Hlavně ať nějaké děvče nepřivede do jiného stavu, to by si zničil život, poučoval otec Tima. Byl to poněkud trapný rozhovor, neboť Tim i jeho otec věděli, že když mluví o „nějakém děvčeti“, má samozřejmě na mysli Pennie. Ovšem Tim žádné děvče do jiného stavu nepřivedl a rodiče si oddechli, že odejde na vysokou dřív, než to s Pennie začne být vážné. Když jim oznámil, že se s Pennie domluvili na rozchodu předtím, než odjede na Stanford, otec i matka to považovali za moudré rozhodnutí. Pennie měli rádi a shodli se na tom, že je to milá dívka a také velmi inteligentní, nicméně neskrývali své obavy, že by vztah mohl zkomplikovat jejich synovi život. A vůbec měli pocit, že to ti dva berou příliš vážně. Vždyť jsou ještě tak mladí. Chodili spolu už kolik let, a to přeci není v tomhle věku normální. Tu a tam syna nabádali, jestli by si nechtěl vyjít také s jinými dívkami, ale Tim na ně nedbal. Ovšem na Stanfordu si jistě nějaké děvče najde.

Když bylo Pennie patnáct, matka jí svěřila pravdu o svém vlastním manželství. Eileen se s Paulem seznámila v posledním ročníku na Bostonské univerzitě. On už předtím studoval na Harvardu obchodní fakultu a hodlal se stát finančníkem na Wall Street. Měl veliké sny o své budoucnosti. Oba měli velké sny. Eileen hned po promoci získala práci jako asistentka v redakci newyorského vydavatelství, což byl vždycky její sen. Tu práci milovala; našla si byt v Greenwich Village, který obývala společně se třemi spolubydlícími. To už byl jejich vztah s Paulem hodně komplikovaný, protože ona se po škole odstěhovala do New Yorku a on pokračoval ve studiu v Bostonu. Těšili se ze schůzek, ale už nebyli bláznivě zamilovaní jako na začátku. Eileen byla plná dojmů z nové práce a více ji zajímala kariéra než udržování vztahu s Paulem.

V New Yorku už byla pár měsíců, když zjistila, že je těhotná. Napřed si to odmítala připustit a říkala si, že si to asi špatně spočítala. A pak jednou o víkendu nasedla na vlak do Bostonu a vydala se za Paulem, aby mu tu novinu oznámila. Netušila, co bude dělat. Pro oba to byla rána. Oznámili to rodičům a ti se zděsili. Eileenini byli zdrceni a jeho rodiče to pobouřilo. Před Paulem teď stálo rozhodnutí, nakonec udělal to, co považoval za správné. Ačkoliv si to rodiče nepřáli, opustil studia a s Eileen se vzali na newyorské radnici. Našel si práci v reklamní agentuře a pronajali si malý, stísněný byt v Queens. Nic lepšího si dovolit nemohli. Eileen dál pracovala ve vydavatelství a odešla teprve týden před narozením Pennie. Když se brali, bylo jí dvaadvacet a Paulovi čtyřiadvacet. Narozením Pennie se všechno změnilo. Jejich snům byl konec. Rodiče se k nim chovali, jako by se dopustili nějakého zločinu. Eileenina matka, zahořklá žena zklamaná životem a nevydařeným manželstvím, neustále Eileen vyčítala, jakou udělala rodině ostudu. Ani Eileenini, ani Paulovi rodiče jim nenabídli žádnou pomoc, protože podle jejich názoru si zasloužili, aby si snědli, co si nadrobili.

Paul s Eileen zjistili, že platit si hlídání dítěte je nad jejich možnosti, a vzhledem k tomu, že Eileen si v nakladatelství vydělávala jen málo, bylo finančně výhodnější, aby zůstala doma a o Pennie se starala sama. A tak s narozením Pennie vzaly její sny o kariéře v nakladatelství za své. Stala se z ní žena v domácnosti a celé dny se starala o miminko. Pennie milovala, přesto se jí stýskalo po práci a přátelích. Nakonec se z New Yorku odstěhovali. Paula práce zrovna moc nebavila, ale docela se mu dařilo. Byl odpovědný mladý muž a usilovně pracoval, aby se o ženu a dceru mohl postarat. Nikdy to nebyla velká láska a teď, když na ně padla odpovědnost za rodinu, to nebylo vůbec lehké, ale oba byli odhodláni pro to udělat všechno. Paul měl cit pro reklamu a ukázal se být schopným pracovníkem, ať už se mu práce líbila, nebo ne, a Eileen příležitostně pracovala na volné noze jako redaktorka, ale většinou ji zaměstnávalo dítě a práce v domácnosti. Matka jí nikdy neopomněla připomenout, že se kvůli těhotenství musela vzdát všech svých snů. Jako by si přímo přála, aby Eileen byla stejně nešťastná jako ona.

Vzdor všem strázním, kterým museli čelit, s dítětem na krku a bez podpory rodičů, to Paul s Eileen zvládali. Nic si nevyčítali, neobviňovali se za to, co se stalo, ale když Pennie vyrůstala, vnímala, že život rodičů se neodvíjel tak, jak by si přáli, a že za své „nedopatření“ zaplatili vysokou cenu. A pak, když jí bylo patnáct, Pennie konečně pochopila, že jejím narozením se život rodičů zásadně změnil a oni museli navždy odložit sny o budoucnosti.

Když bylo Pennie šest let, došlo k dalšímu „nedopatření“ a tentokrát se narodila dokonce dvojčata. Později, to už Pennie bylo deset a bratříčkům čtyři, si rodina výrazně polepšila a odstěhovali se do městečka Greenwich kousek od New Yorku, kde si pořídili pěkný dům v koloniálním stylu s velkými slunnými ložnicemi, předzahrádkou a dvorkem za domem. Eileen se už do zaměstnání nevrátila a po narození dvojčat neměla čas ani na příležitostnou práci doma, i když ji tak bavila. Teď měla na starosti tři děti a Paul musel zabezpečit pětičlennou rodinu. V reklamní agentuře pracoval už osmnáct let a vedl si mimořádně dobře, nicméně jeho život se odvíjel docela jiným směrem, než jaký si kdysi vysnil. Někdy si říkal, že kdyby se nezachoval čestně a nevzal si Eileen, mohl teď být úspěšným podnikatelem a pracovat na Wall Street. V době studií to bylo jeho největší přání. Nicméně na prahu dospělosti se jeho naděje kvůli nechtěnému těhotenství rozplynuly.

I když začátky nebyly lehké a rodiče předpovídali, že jim manželství nevydrží, Paul s Eileen si vytvořili pevný vztah dvou vzájemně se respektujících přátel. Eileen oceňovala, jak tvrdě Paul pracoval, a on v ní měl skvělou manželku a oddanou matku. Byli dobrými rodiči a své děti milovali, ať už přišly plánovaně, nebo ne. Po narození dvojčat si Eileen nechala podvázat vaječníky, aby už k něčemu takovému nedošlo. S Paulem vedli stabilní, předvídatelný život, který je oba uspokojoval.

Paul celý život pracoval ve stejném podniku, a když ho povýšili, měl velmi slušný plat. Mohli si tak slušně žít. Snažil se neohlížet se zpět a dumat na tím, jaké by to mohlo být, i když ho přece jen mrzelo, že není úspěšným byznysmenem s vlastní firmou, jak si kdysi přál, ale pouhým zaměstnancem. I Eileen si se steskem občas vzpomněla na svou kratičkou kariéru v nakladatelství a čím by asi teď byla, kdyby nemusela skončit.

V devětatřiceti letech Eileen s hrůzou hleděla vstříc čtyřicátým narozeninám s pocitem, že v životě nic nedokázala, jedině to, že vychovávala tři děti a vozila je do školy, a žila s mužem, jenž si ji vzal spíše z povinnosti než z lásky. Jejich manželství nikdy neplanulo vášní, ale když uvážila rozpačité začátky, musela uznat, že funguje překvapivě dobře. Eileen byla vděčná za to, jakým byl Paul dobrým manželem a otcem a jak se o ně všechny postaral. Život v Greenwichi se jí líbil a měli tu přátele se stejně starými dětmi. Milovala dům, ve kterém bydleli. Dokázali, že jejich manželství fungovalo, ale nechtěla, aby stejný osud potkal i její dceru. Přála si pro Pennie mnohem víc, životní dráhu, o jaké snila, muže, kterého by milovala a který by miloval ji. Eileen vždycky dceři kladla na srdce, že když otěhotní a bude se muset vdát, zkazí si život. Dávala své dceři jasně najevo, že se musí vynasnažit, aby nedopadla jako matka, jakkoliv se zdálo, že si s Paulem žijí pěkně. Přála si, aby Pennie poznala svět, až dostuduje, aby šla za svými sny a aby se jich nikdy a kvůli nikomu nemusela vzdát. Uklidnilo ji, že Pennie a Tim měli dost rozumu a rozešli se. Jejich vztah trval dlouho
a byl hodně vážný na tak mladé lidi a Eileen už teď viděla, jak Pennie střední škola přestává bavit a nemůže se dočkat dospělosti. Zvláště teď, když věděla, že Tim bude pryč. Až odejde na vysokou a až vystuduje, otevřou se její dceři dveře do světa, jaký si zatím nedovedla představit.

„Kdoví, až si oba zařídíte život, třeba si s Timem po letech k sobě zase najdete cestu,“ utěšovala Pennie ráno po jejich rozchodu.

„Já myslím, že ne, mami,“ smutně zavrtěla hlavou Pennie. „Je to moc dlouhá doba.“ Tim měl velké plány. Po škole chtěl jít na pár let pracovat do Londýna, nebo možná do Pekingu nebo Hongkongu. Už dva roky se na radu svého otce učil mandarínskou čínštinu, prý se mu bude hodit při podnikání. Pennie by radši zůstala blíž domovu a chtěla žít v New Yorku. Cítila, že je připravená být dospělá, už ji nebavilo, že s ní zacházejí jako s dítětem. Po tříletém vztahu s Timem si připadala vyspělejší než její vrstevníci, kteří se chtěli především bavit a na vysokou se těšili hlavně kvůli mejdanům a nevázanému studentskému životu.

Pennie chtěla něco víc, tak jako kdysi dávno její matka. Eileen doufala, že se Pennie nebude vdávat moc mladá, že se chopí příležitosti a najde si nějakou úžasnou práci, než se usadí a bude mít rodinu. Paul si to myslel také a ustavičně dceru nabádal, aby se nevdávala před třicítkou a odložila manželství a děti na co nejpozdější dobu. Z tátových slov měla dojem, že manželství je past, které je třeba se vyhnout. Jejich rady se nedaly přeslechnout, a mezi řádky vyrozuměla, že obětovat kariéru rodině není nejlepší nápad, že je to vlastně velice špatný nápad, a že nechtěné těhotenství zhatí navždy všechny sny. Nelíbilo se jí, jak to rodiče vidí, a nebylo příjemné vědět, že právě ona je příčinou jejich rozčarování, i když je docela chápala. Zároveň si ale uvědomovala, že tenhle postoj, to, jak rodiče litují, že se museli brát, je přímo zabijákem lásky. Jejich vztah byl pevný, ale nebyla v něm něha, vášeň, vřelost. Pennie si všímala, jak se k sobě chovají rodiče jejích kamarádek, s jakým obdivem se na sebe dívají, s jakou láskou a citem. To u svých rodičů nikdy neviděla. Matka a otec se jistě měli rádi, tím si byla jista, ale nebyli do sebe zamilovaní, a ona si říkala, jestli někdy skutečně zamilovaní byli. Pokud tomu tak bylo, muselo to být hodně dávno. Nevzpomínala si, že by někdy viděla rodiče projevovat si vzájemný cit, nebo že by vypadali opravdu šťastně. Dávno se smířili s tím, že jejich vztah má své meze, víc nečekali. Spokojili se s tím, co mají. Jenže ona by od milovaného muže chtěla mnohem, mnohem víc.

Kolikrát ji napadlo, že kdyby s Timem byli starší, možná by jednoho dne dospěli do okamžiku, kdy by byli zralí na manželství. Ale teď to ještě nešlo. A tak, po třech letech štěstí a vzájemné lásky, všechno skončilo. Věděla, že se toho snu musí vzdát, jinak to nejde, ale bylo to nesmírně těžké. Rozchod s Timem představoval první velkou ztrátu v jejím životě. Ta bolest byla přímo fyzická. Prvních pár dní po tom, co se rozešli, jí bylo opravdu špatně. A o týden později se cítila ještě hůř.

„Dal ti kopačky?“ vyzvídal bratr Mark, jako obvykle absolutně postrádající smysl pro takt, když si všiml, že Tim se u nich už dlouho neobjevil. Vždyť je spolu vídával prakticky denně.

„Jasně že ne, pitomečku. Budou mít svatbu, až skončí školu, jako máma a táta,“ odpověděl Seth za ni. Pennie se udělalo zle a zvedla se od snídaně. Neměla náladu vysvětlovat bráchům, že se s Timem rozešli, neřekla to dokonce ani kamarádkám. Vysvětlovat to bylo příliš bolestné, i když věděla, že se rozhodli správně a rozumně a že ke svému rozhodnutí spěli už pár měsíců. Ale nic z toho jí to neulehčovalo.

Nemohla se dočkat, až odjede na letní brigádu na tábor do Vermontu. Už aby byla pryč ode všech. Dvojčata pojedou na stejný tábor, ale budou v chlapeckém oddílu, takže se s nimi nebude moc vídat a stejně bude mít spoustu práce jako vedoucí dívčího oddílu. Bude spát ve srubu se šesti nebo osmi děvčaty a na nějaké dumání jí nezbude čas. Matčiny soucitné pohledy ji začínaly pěkně štvát. Eileen sledovala dceřino trápení se smutkem v srdci, ale nemohla jí nijak pomoct. Věděla, že to už patří k dospívání. Konec první lásky je jakýsi přechodový rituál, kterým si musí dcera projít. Tak jako ona, když musela ve dvaadvaceti letech dospět, vzít si Paula a za pět měsíců porodila dítě. Snad stokrát Pennie vyprávěla o tom, že byla uplakané miminko věčně trpící kolikami. Proplakala celé noci a Eileen je proplakala taky. První roky manželství nebyly snadné, neměli moc peněz a postupně se učili povinnostem a odpovědnosti, na které ani jeden nebyli připraveni. Chtěla, aby to Pennie slyšela a aby se nedopustila stejných chyb. Pennie si to od rodičů vyslechla snad tisíckrát.

Už pár měsíců se Eileen trápila představou blížících se čtyřicátin. Ta vyhlídka ji hluboce skličovala. Čtyřicítka, to jí vždycky znělo jako stáří, a teď tu bude co nevidět. Střední věk. Nacházela se v polovině života, a co vlastně dokázala? Nic moc. Ve srovnání s tím, čeho mohla dosáhnout, se jí výchova dětí zdála tak banální. Mohla být šéfredaktorkou, pohybovala by se ve světě literatury, stýkala se se slavnými spisovateli a pomáhala by jim v jejich tvůrčí činnosti. Ano, bavilo ji vaření a občas s Paulem zvali přátele na večeři. A co jako? Umět uvařit celkem dobré jídlo? Kamarádky po ní často chtěly recepty, ale ona nepovažovala vaření za nijak mimořádné umění. Paul si pochutnal na všem, co připravila, jenže ve všední den byl doma na večeři zřídkakdy. V rámci své práce musel často jednat s důležitými klienty a takové jednání se mnohdy odehrávalo v nějaké restauraci. Zval je do nejlepších newyorských podniků a domů do Greenwiche se vracel posledním vlakem. A pokud se zdržel hodně dlouho, přespal v některém z hotelů v centru New Yorku. Někdy o víkendu, když děti nebyly doma a přespávaly u kamarádů, si Eileen s Paulem zašli na večeři do restaurace u nich v Greenwichi, většinou ve společnosti přátel. Bylo to lepší než sedět doma u stolu jen ve dvou, ale často se stávalo, že jim uprostřed večeře došlo téma k rozhovoru. On jí vykládal, co bylo v práci, ona ho obeznámila s novinkami ohledně dětí, a pak už se neměli o čem bavit.

Při pomyšlení, že příští rok Pennie odejde na vysokou, bylo Eileen smutno už teď. Naštěstí dvojčata zůstanou doma ještě sedm let. Období, které nastane potom, se jí jevilo jako pustina, kdy nebude mít co dělat. Z pracovního procesu vypadla už před příliš dlouhou dobou, než aby si znovu našla práci, a navíc neměla vůbec žádnou praxi. Byla zaměstnaná jen krátce, tenkrát ve svých dvaadvaceti, a od té doby do žádné práce nechodila. Eileen byla praktická žena, uměla si věci perfektně zorganizovat a doma vše hladce zvládala, ale to všechno by těžko uplatnila v zaměstnání teď, kdy už jí bude čtyřicet. Připadala si nezajímavá, a když ji Paul vzal někdy na večeři s klienty, cítila se nepatřičně, neatraktivně, zkrátka úplně mimo. Snažila se držet krok se současným děním, četla, kdykoliv si našla volnou chvíli, což s jedenáctiletými dvojčaty nebylo moc často. Když si večer v posteli vzala knihu, aby si přečetla nejnovější bestseler, po několika stránkách obvykle usnula jako špalek.

Zkoušela se svěřit se svými pocity nejbližší kamarádce Jane Ridleyové a dostalo se jí rady, že by si měla najít nějakou bokovku. Pak se bude znovu cítit mladě. Jane už měla za sebou pár románků a tvrdila, že díky tomu její manželství nezašlo na úbytě. Byla o dva roky starší než Eileen, často hrála bridž a ráda nakupovala. Seznámily se v charitativním výboru a teď už se znaly celá léta. Žily odlišné životy, takže se moc často nepotkávaly, ale hodně si telefonovaly. Jane neměla vlastní děti – vzala si staršího muže s dětmi skoro tak starými, jako byla ona sama, ale manžel se k ní vždycky choval velkoryse.

„Trochu radikální řešení, nemyslíš?“ zareagovala Eileen na její radu a útrpně se usmála.

„Takhle to dělá spousta ženských,“ opáčila Jane bryskně a Eileen se rozesmála.

„Cože? Jako třeba s trenérem tenisu nebo s chlápkem z golfu? Trochu klišé, řekla bych. Taková zoufalka nejsem.“

„Třeba ne, ale mohla by to být sranda. Nebo by sis mohla nechat spravit víčka, nebo vylepšit prsa. Jestli si připadáš stará, dá se tomu pomoct.“ Eileen se raději ani neptala, kolik zákroků Jane podstoupila, aby vypadala mladší. Nicméně ve srovnání s ní a s dalšími ženami, které znala, si připadala jako nádenice. Většina žen v Greenwichi podle všeho spadala do dvou kategorií: do první patřily nudné domácí puťky jako Eileen, do té druhé odvázané dámičky pořizující si plastiky a milence, což by jí rozhodně žádné uspokojení nepřineslo.

„A kromě toho nechci Paula podvádět. Už jen při tom pomyšlení se mi dělá zle. Máme se rádi, i když možná po svém. Paul si nepotrpí na vášnivé projevy lásky, ale vím, že mě miluje. Jsme spolu skoro osmnáct let a chodili jsme spolu nějaký čas před svatbou.“ A záleželo jim na sobě natolik, že si byli věrní, i když jejich manželství nebylo dokonalé.

„Jak víš, že tě nepodvádí? Jsi si tím opravdu jistá?“ Spousta mužů, které znaly, mělo milenky, zatímco jejich manželky před tím zavíraly oči. Vynahrazovaly si to tím, že plenily manželovy kreditní karty, a jak se zdálo, toto uspořádání všem vyhovovalo. Každý si přišel na své. Podváděná manželka si pořídila nový šatník a vše, co si její srdce přálo, a manžílek zase novou slečnu, se kterou si mohl zašpásovat dvakrát třikrát denně, zkrátka častěji, než by mu po letech manželství dopřála vlastní žena. Udržet svižný vztah není lehké, když se dostaví každodenní rutina.

„No tak když tě neláká chlápek od golfu, tak zkus plastiku. Zajdi si občas na botox nebo vyzkoušej laser,“ navrhovala Jane. Pravidelně si nechala píchat botox a vyplňovat vrásky a vypadala skvěle.

„Chceš říct, že vypadám staře?“ zděsila se Eileen.

„Ale vůbec ne. Vypadáš na svůj věk, ale říkala jsi přece, že se cítíš stará. To neděláš dobře. Za chvilku o tom přesvědčíš všechny včetně sebe. Měla by sis občas někam vyrazit,“ doporučovala jí Jane. „Bez Paula. Sem tam si zaflirtovat a cítit se zase jako ženská.“ Eileen se smíchem kroutila hlavou. Jejím uším to znělo jako zbytečná námaha a ona byla spokojená s tím, co měla. Rozhodně neměla chuť ze sebe v tomhle věku dělat blázna. „Kdy sis naposledy koupila nějaké sexy prádlo? Myslím fakt sexy!“

„Když si toho Paul přestal všímat a já si uvědomila, že je mu to jedno. Nikdy není u toho, když se oblékám, a když přijde domů z práce, už jsem v posteli. Sexy prádlo by byly vyhozené peníze,“ prohlásila Eileen věcně. Nijak se tím netrápila. Zvykla si. Jejich společný čas a celé manželství se točilo převážně kolem dětí. Vedli přiměřený sexuální život, i když žádná sláva to nebyla.

„Možná by ses nad tím měla zamyslet,“ mluvila jí Jane do duše. „Kluci vypadnou dřív, než se naděješ, a pak na sebe budete koukat a nebudete si mít co říct. Ještě nejsi za zenitem, Eileen. Čtyřicítkou život nekončí. Až Pennie za rok půjde na školu, budete mít na sebe s Paulem víc času.“ Eileen přikyvovala, i když slova kamarádky ji moc nepřesvědčila. Už se necítila sexy ani jako žena přitažlivá pro manžela. Milovali se stále, ale ne moc často. O víkendu neměli kdy kvůli dětem a starostem kolem domu a přes týden byl Paul v prá-ci dlouho do večera. Když večeřel s klienty ve městě, občas ji bral s sebou, ale teď už spolu pár měsíců nikde nebyli a ani ji nepozval. Tvrdil, že zrovna nemá žádné zajímavé klienty a že by se s nimi nudila, a jí to vlastně nevadilo. V New Yorku nebyla, ani nepamatovala. V Greenwichi, kde mohla pobíhat v džínách nebo legínách, nemusela se líčit ani se nijak zvlášť strojit, se cítila pohodlněji. Celé měsíce neměla na nohou vysoké podpatky. Skoro všechny lodičky věnovala dceři a udělala jí tím náramnou radost.

Eileen byla pořád ještě hezká žena a dcera jí byla hodně podobná. Zamlada byla opravdu kočka, ale během let se na ní podepsala každodenní realita a jednotvárný život v manželství, přestala se zajímat o svůj vzhled, a bylo to znát. Nevěnovala nijak zvláštní péči tomu, co si obléká, a dokonalý make-up či perfektní účes pro ni nebyly prioritou. Paul to nikdy nekomentoval a nejspíš si ani nevšiml, co má na sobě nebo jak vypadá. Lichotky nebyly jeho silnou stránkou, ačkoliv když spolu chodili, docela mu to šlo. Jejich společný život, to bylo něco jako obout si pohodlné boty.

Každé ráno Paul odcházel do práce dobře oblečený a dokonale upravený, ovšem o víkendu doma na sebe nijak zvlášť nedbal. Pořád byl hezký a ženy ho považovaly za atraktivního. Před cizími lidmi se snažil vystupovat dobře a Eileen kolikrát překvapilo, jak umí být šarmantní a zajímavý, ba dokonce zábavný, když se bavil s jinými ženami, ovšem domů se vždycky vracel jen s ní.

Týden před odjezdem na tábor si Pennie, stále nešťastná z rozchodu, myslela, že má střevní chřipku nebo snad snědla něco zkaženého. Celé ráno hrozně zvracela, ale odpoledne už jí bylo lépe. A pak ji něco napadlo, něco, na co předtím ani nepomyslela. Vždycky měla nepravidelnou menstruaci, ale v posledních dvou měsících bylo krvácení ještě nepravidelnější. Většinou trvalo krátce a vlastně šlo jen o špinění. Napadla ji směšná myšlenka, jestli se nemohlo něco přihodit, ale hned si připadala jako zoufalec chytající se stébla, aby si Tima udržela, protože nečekala, že odloučení bude tak bolet.

Cítila se trochu pošetile, když si šla do lékárny pro těhotenský test. Předtím si ho už párkrát koupila, když se báli, jestli není těhotná, ale pokaždé to byl jen planý poplach. Matně si vzpomínala, že před pár měsíci měli nechráněný sex. Už si nedokázala vzpomenout, kdy to bylo, zdálo se to tak dávno a zůstalo to bez následků. Dostala potom menstruaci včas jako obyčejně, i když trvala dost krátce.

S testem v kabelce zamířila hned domů. Máma vyrazila s dvojčaty shánět poslední věci na tábor. Pennie vyšla nahoru do své koupelny, a když vyndávala test z krabičky, třásly se jí ruce. V jednom bláznivém okamžiku doufala, že je opravdu těhotná. Nechtěla, aby to s Timem skončilo. Chtěla mít v sobě aspoň kousek z něho, i když věděla, že na dítě není v žádném případě připravená. Zkazila by si život, zrovna tak jako máma, když čekala ji. Mimino v sedmnácti, to je životní katastrofa. To nemůže dopustit.

Zamkla se v koupelně, udělala si test a se zavřenýma očima chvíli čekala na výsledek. Nesmí si přát, aby byl výsledek pozitivní, i když Tima tak strašně moc miluje. Pak oči otevřela a dlouho zírala na testovací tyčinku. To přece není možné. To nemůže být pravda. Nemůže být těhotná, teď, když se rozešli. Chtěla být dospělá. Už ji nebavilo, že s ní pořád jednají, jako by na všechno byla moc mladá, ale takhle svou dospělost opravdu demonstrovat nechtěla. Chtěla, nechtěla, výsledek byl jasný. Byla v tom.

S očima plnýma slz vrátila použitý test do krabičky a strčila ho zpátky do kabelky. Posadila se na víko toalety a zírala do prázdna. Přála si to tak moc, až se to stalo? Udělala to schválně, podvědomě? Ať už se to stalo jakkoliv, byla to skutečnost a ona se s tím musí nějak popasovat.

Po tvářích se jí kutálely slzy, když se snažila vymyslet, co si počít. Musí zavolat Timovi a oznámit mu to. Co řekne rodičům? Jak bude Tim asi reagovat? Zamiluje se do ní znovu, nebo bude zuřit? Na dítě jsou ještě moc mladí. Tim za týden odjíždí do Číny a v srpnu má nastoupit na Stanford. Zaplavila ji vlna paniky. Tohle je nejstrašnější, co se jí kdy mohlo stát. Nebude lehké najít způsob, jak z toho ven. V náhlém popudu měla chuť vzdát se všech svých nároků na dospělost a utéct zpátky do dětství. Takhle si dospělost nepředstavovala. Nebyla připravená na dítě, stát se matkou. Teď si přála jen jedno, vrhnout se Timovi do náruče a před vším se tam schovat. Ale před tímhle se schovat nemohla.

Asi hodinu seděla zamčená v koupelně a snažila se vymyslet, co podniknout. K rodinnému doktorovi jít nemůže. Určitě by to rodičům řekl. V minulosti navštívila poradnu pro plánování rodičovství kvůli antikoncepci. Nejdřív ze všeho zavolá Timovi. On bude vědět, co dělat. Musela porušit slib, že už spolu nebudou mluvit. Poslala mu textovou zprávu s dotazem, kde teď právě je. Po chvilce jí odepsal, že je doma a balí se na cestu do Číny, a ptal se, jak se má. Přátelská slova, ale nijak láskyplná.

„Musím s tebou mluvit. Nezajdeme na kafe?“ odepsala.

„Proč? Řekli jsme si, že už nebudeme,“ připomněl jí. „Jdu na večeři s našima.“

„A co předtím, jen na chvilku?“

„To asi není dobrý nápad. Jen by nás to rozhodilo.“ Ale určitě ne tak, až se dozví, co mu musí povědět. Vlastně ani nevěděla, jak dlouho je v tom. Ale jestli se to stalo tenkrát, když si před pár měsíci nedávali pozor, bude tak ve třetím nebo čtvrtém měsíci.

„Bude to jen chvilka. Je to důležité.“

„Něco se stalo? Jsi v pohodě?“

Neodpověděla. Nechtěla lhát. „Kde se můžeme sejít?“

Navrhl oblíbenou kavárnu. Nechtěl, aby chodila k nim domů, mohli by ztratit odhodlání, když už se rozešli. Stýskalo se mu po ní, stejně jako se stýskalo jí, a nebyl si jist, co by to s ním udělalo, kdyby s ní zůstal o samotě. Jestli ho chce prosit, aby se s ní nerozcházel, nerad by, aby je rodiče překvapili uprostřed slzavé scény.

Domluvili se, že se sejdou za hodinu, a když dorazila, už tam čekal. Byl pořád tak hezký, a když ji uviděl, neubránil se úsměvu. Srdce se mu sevřelo, když si sedala ke stolku: byla pořád zatraceně krásná a pořád ji moc miloval. Na sobě měla bílé tričko s růžovými šortkami a na nohou sandály, nebyla nalíčená a dlouhé blond vlasy měla rozpuštěné. Viděl, jak je nervózní. V kabelce pořád měla test, kdyby jí nechtěl věřit.

„Tak co?“ Při pohledu na něj se jí tajil dech.

„Právě jsem zjistila něco, o čem bys měl vědět,“ začala naoko klidně a snažila se nerozbrečet.

„Stalo se něco? Jsi nemocná?“ pohlédl na ni starostlivě a ona zavrtěla hlavou. Přes veškerou snahu se jí do očí draly slzy.

Podívala se mu očí a tichým hlasem řekla: „Jsem těhotná, Time. Myslím, že se to stalo asi před třemi nebo čtyřmi měsíci, když jsme si zapomněli koupit kondomy.“ Osudové nedopatření – tenkrát si řekli, že se přesto pomilují, že se „pro jednou“ nic nestane. Předtím zkusila brát pilulky, ale bylo jí po nich špatně, a tak radši používali kondomy.

„Ježíši. Přece nemůžeš být v tom,“ vypravil ze sebe přiškrceně.

„Jsem. Zrovna jsem si udělala test. Co budeme dělat?“

„Naši nás zabijou,“ zavzdychal a po té zdrcující zprávě si připadal jako malé dítě. Neměl o čem uvažovat. Tohle bylo to nejhorší, co se jim mohlo přihodit, horší než rozchod. „Teď nemůžeme mít děcko. Příští týden letím do Pekingu a v srpnu nastupuju na Stanford.“

„Vždyť já vím.“

„Dá se zjistit, v kolikátém jsi?“ Přikývla.

„Chci jít do poradny plánovaného rodičovství.“