Přeložil Milan Lžička

Come, Tell Me How You Live

Copyright © 1946 John Mallowan and Peter Mallowan.

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2023.

Translation entitled POVĚZ MI, JAK ŽIJETE

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5353-3

Obsah

úvodní slovo

PŘEDMLUVA

Odjezd do Sýrie

Průzkumná cesta

Chábúr a Džaghdžagha

První sezona v Šagar Bazaru

Závěr sezony

Konec cesty

Život v Šagar Bazaru

Šagar a Brak

Macův příjezd

Cesta do Rakky

Loučení s Brakem

Ajn al-Arús

DOSLOV

Tuto spletitou kroniku s láskou věnuji

svému manželovi Maxi Mallowanovi

a také plukovníkovi, Bumpsovi, Macovi a Guilfordovi

úvodní slovo

Jsou knihy, při jejichž čtení se člověk v duchu neustále usmívá, občas se ovšem směje i zcela viditelně a někdy přímo nahlas. Pověz mi, jak žijete k takovým knihám patří a její četba je čirá rozkoš.

Roku 1930 svedla šťastná náhoda mladého archeologa Maxe Mallowana s tehdy už známou spisovatelkou Agathou Christie. Ta se při návštěvě Bagdádu seznámila s Leonardem a Katharine Woolleyovými a přijala pozvání pobýt s nimi v Uru, kde už několik sezon prováděli vykopávky. Jejich asistent Max dostal za úkol doprovodit Agathu domů a ukázat jí cestou místní památky. Padli si do oka natolik, že se ještě do konce roku konala svatba, která znamenala počátek dlouholetého a mimořádně tvůrčího svazku.

Vlastní věhlas Agatě nijak nebránil v tom, aby se podílela na manželově práci. Hned od počátku se plně účastnila veškerých Maxových vykopávek v Sýrii a Iráku, snášela nepohodlí a nacházela komičnost ve všech pohromách, jež archeology potkávají. Její blízké známé, kteří o tajemstvích vykopávek v cizích zemích nic netušili, pochopitelně zajímalo, jak zvláštní život Agatha vede – a tak se rozhodla na jejich otázky odpovědět touto odlehčenou knihou.

Pověz mi, jak žijete rozepsala Agatha už před válkou, a přestože ji kvůli dobrovolnické práci na čtyři válečné roky odložila, duchem i obsahem patří text do let třicátých. Coby uvážlivá, dobře vychovaná měšťačka nepřikládala tragédiím lidské existence větší význam než její komice a radostem. Ani archeologie na Blízkém východě nebyla tehdy ještě zatížena vědou a složitými technikami. Byl to svět, kde člověk vyprovázený davy příbuzných nasedl na Viktoriině nádraží do salonního vozu „obřího funícího uhánějícího družného vlaku s ohromnou supící lokomotivou“ a v Calais chytil Orient expres do Istanbulu, aby nakonec dojel do Sýrie, kde zajišťovali pořádek Francouzi a mimo něj i dobré jídlo a velkorysá povolení k vykopávkám. Navíc to byl svět, kde si mohla Agatha dělat legraci z Arabů, Kurdů, Arménů, Turků i jezídských uctívačů ďábla, kteří na vykopávkách pracovali, a to stejně svobodně jako z oxfordských učenců, svého muže i sebe samé.

Autorka své knize říká „drobnůstka… plná všedních činností a příhod“ a také „nesourodá kronika“. Ve skutečnosti je spletená velmi umně, tvoří souvislé předivo pěti rozmanitých sezon v terénu. Ty začaly koncem roku 1934 průzkumem starověkých městských pahorků neboli tellů na březích řeky Chábúr v severní Sýrii, jehož účelem bylo vybrat ty nejslibnější pro vykopávky.

Max prokázal zdravý úsudek, když z padesátky lokalit zkoumaných v této knize zvolil Šagar Bazar a Tell Brak, neboť obě díky vykopávkám uskutečněným v průběhu následujících čtyř sezon významně rozšířily naše vědomosti o rané Mezopotámii. Agatha pro změnu prokázala příznačnou kázeň, když si v knize odpustila veškeré archeologické nuance, díky čemuž zachovala její odlehčenost a soudržnost.

V primitivních podmínkách tehdejší doby a místa, kde docházelo ke střetu kultur, byly i „všední činnosti a příhody“ dostatečně výjimečné, aby čtenáře upoutaly: život dovedli ztrpčovat nejen lidé a stroje, ale i myši, netopýři, pavouci, blechy a nenápadní přenašeči takzvané cestovatelské nemoci. Nejenže je příhoda za příhodou líčena nesmírně zábavně, navíc však z vyprávění vystupuje i skvostná charakterizace. Jestliže lze o Agatě Christie jakožto autorce detektivek prohlásit, že vytahovala postavy ze šuplíku, tady na pár stránkách dokazuje, jak zručně dovedla každou z osob přivést k životu.

Jedním ze zajímavých témat, která autorka ve své skromnosti náležitě nezdůraznila, je zcela zásadní role, již sehrála při praktické práci na výpravách. Jen letmo se zmiňuje, jak nesnadno se jí vyvolávaly fotografie bez temné komory a jak označovala nálezy, ale to nestačí. Když se mi později poštěstilo prožít s Mallowanovými týden v Nimrúdu nedaleko Mosulu, překvapilo mě, co všechno kromě pořádku v domácnosti a dobrého jídla ještě obstarávala. Na začátku každé sezony se uchylovala do svého pokojíku, kde se věnovala psaní, jakmile ovšem zesílil nápor prací na nalezišti, přibouchla svojí profesi dveře a soustředila se na vykopávky. Vstávala časně a vyrážela s Maxem na pochůzky, katalogizovala a označovala a při této příležitosti se věnovala i prvotnímu čištění skvostných sošek ze slonoviny, pocházejících z Fort Salmanassaru. Úplně ji vidím, jak s oprašovacím štětcem v dlani stojí před jednou z těchto plastik a s nachýlenou hlavou se pobaveně usmívá výsledku své ruční práce.

Tento okamžik, jenž mi utkvěl v paměti, mě utvrzuje v přesvědčení, že i když Agatha strávila s archeologií spoustu času, vnitřně si od ní uchovávala odstup. Bavil ji archeologický život v odlehlé zemi a nasbírané zážitky hojně využívala ve své tvorbě. Měla sice v tomto oboru nemalé znalosti, přesto zůstávala stranou jako pobavená, spokojená pozorovatelka.

To, že divoká mezopotámská krajina se svými obyvateli byla Agatě zdrojem nesmírného potěšení, čiší ze stránek této knihy na mnoha místech. Najdeme zde například její líčení pikniku, kdy se s Maxem uvelebili mezi květinami na okraji malé sopky. „Je tu tak úžasný klid. Zalévá mě obrovská vlna štěstí a dochází mi, jak mám tuto zemi ráda a jak mě tenhle život naplňuje a uspokojuje…“ V krátkém epilogu, kde se ohlíží za válečnými léty a připomíná si nejhezčí vzpomínky na Chábúr, proto uvádí: „Sepsat tento prostý záznam nebyl úkol, nýbrž čirá radost.“ A je to zcela očividná pravda, protože veškeré zmiňované všední činnosti, třeba sebebolestnější a sebeabsurdnější, prozařuje jakési světlo. A právě tahle skutečnost vysvětluje, proč je četba této knihy, jak už jsem uvedla na začátku, čirá rozkoš.

Jacquetta Hawkesová

1983

(Autorka tohoto textu byla význačnou britskou archeoložkou a spisovatelkou, první ženou, která studovala archeologii na cambridgeské univerzitě. Žila v letech 1910–1996.

Pozn. české redakce.)

Na pahorku stál

(s omluvou Lewisi Carrollovi)

Chcete-li můj příběh poznat,

jen poslouchejte dál,

jak poznala jsem učence,

jenž na pahorku stál.

„Kdopak jste, pane?“ ptám se ho,

„co hledáte za objev?“

Odpověď jeho vsákla se

do mě jak do knihy krev.

„Hledám zde staré nádoby

z prehistorických dnů,

pak všechny měřím na mnoho

a mnoho způsobů.

Potom (jako vy) začnu psát,

jen učenými slovy,

rozvláčným slohem vyvracím

omyly kolegovy!“

Já dumala však v tu chvíli,

jak mrtvoly se zbavit,

zda skrýt ji do kufru auta,

či do mrazáku vpravit.

Lehce jsem se zastyděla,

chyběla mi slova.

„Povězte, jak žije se vám

daleko od domova?“

Duchaplným hlasem pravil:

„Nejlepší věk, co znám,

byl pět tisíc let před Kristem,

to s jistotou říkám vám.

Dáte-li naší době vale

a máte-li rozum zdravý,

můžete tu kopat se mnou

a domov pustit z hlavy.“

Já však zatím přemítala,

jak do čaje dát jed,

a v myšlenkách jsem nesvedla

se vrátit tolik let.

Hledím do té hezké tváře,

on mi pohled vrací,

„Jak se tu žije?“ vyzvídám,

„co je vaší prací?“

„Po výtvorech lidských pátrám,“

povídá ten pán.

„Fotím je a označuji

a domů posílám.

Nelze je koupit za zlato,

za tunu ani za tři,

vystaveny jsou v muzeu,

jak sluší se a patří.

Sem tam vykopu amulet

či oplzlejší sošku,

dřív se totiž nestyděli

lidé ani trošku.

Archeolog není boháč,

práce ho však baví,

dožívá se dlouhých let

a pevné mívá zdraví.“

Procitla jsem a postřehla,

co mi mladík říká.

Napadlo mě, jak v roztoku

zbavit stop nebožtíka!

„Díky!“ povídám s obdivem

k jeho erudici.

„Moc ráda s vámi pojedu

někam na expedici…“

Když smolně jsem si polila

ruku kyselinou

či keramiku rozbila

nepokoje vinou

nebo když v dáli halas zněl

a zurčel vodopád,

ten výjev mi hned připomněl

muže, který se mládím skvěl,

na dávné doby ódy pěl,

jasně a bystře všechno zřel,

střepy si kapsy rozedřel,

rozvážně svoje moudra děl,

vždy trpělivost se mnou měl,

a krajinou když s vervou šel,

vše okolo si prohlížel,

ze srdce přesvědčit mě chtěl

a hned mi také nabízel,

že půjdem na nejbližší tell

a budeme kopat!

PŘEDMLUVA

Tato kniha je odpovědí. Je odpovědí na otázku, kterou mi pokládají velice často.

„Takže vy kopete v Sýrii, ano? Vyprávějte mi o tom. Jak tam žijete? Ve stanu?“ A tak dále a tak dále.

Většina lidí to nejspíš ani vědět nechce. Jde pouze o drobnou změnu proudu konverzace. Sem tam se ale najde pár takových, jež to doopravdy zajímá.

Tutéž otázku klade i archeologie minulosti: Povyprávíš mi, jak jsi žila?

A odpověď hledáme pomocí krumpáčů, lopat a košů.

„V těchto hrncích jsme vařili.“ „V téhle velké sýpce jsme uchovávali obilí.“ „Těmito kostěnými jehlicemi jsme si šili oblečení.“ „Tohle byly naše domy, tady naše koupelna, odpadní systém!“ „Tady v tom krajáči jsou zlaté náušnice z věna mojí dcery.“ „A tady v té dózičce mám líčidla.“ „Všechny tyhle hrnce na vaření jsou úplně obyčejného typu. Najdete jich tady stovky. Máme je od hrnčíře na rohu. Cože, od Woolwortha? Tak se tomu říká ve vaší době?“

Občas se najde královský palác, jindy chrám a daleko vzácněji královské pohřebiště. Takové objevy jsou velkolepé. Figurují v novinových titulcích, přednáší se o nich, ukazují se na plátnech, všichni o nich slýchají! Přesto mám dojem, že člověka, který se věnuje vykopávkám, nejvíc zajímá každodenní život – život hrnčíře, zemědělce, řemeslníka, odborníka na vyřezávání zvířecích pečetidel a amuletů – stejně jako řezníka, pekaře, svíčkaře.

A ještě závěrečné upozornění, ať není nikdo zklamaný. Tato kniha není nijak hluboká, nepředkládá zajímavé postřehy o archeologii, nenabízí barvitá líčení přírodních krás, nepojednává o hospodářských potížích, nezamýšlí se nad rasovými otázkami ani dějinnými událostmi.

Je to vlastně jen taková drobnůstka – útlá knížečka plná všedních činností a příhod.

Agatha Christie Mallowan

PRVNÍ KAPITOLA

Odjezd do Sýrie

Za pár týdnů vyrážíme do Sýrie!

Nákup do horkého podnebí na podzim nebo v zimě přináší jisté obtíže. Letní šaty z loňska, u nichž jste celou dobu optimisticky doufali, že ještě „ujdou“, už teď, kdy došlo na lámání chleba, „neujdou“. Jednak (řečeno bezútěšným slovníkem z inzerátů vyklízecích firem) působí „ošuměle, podrápaně a flekatě“ (a k tomu sraženě, vybledle a divně!), jednak – ach ano, je třeba si to přiznat! – vás všude šponují.

Vzhůru tedy do krámů a obchodních domů a tam zní všude stejná odpověď:

„To víte, milostivá, momentálně po takových věcech není poptávka! Ale máme tu moc hezké kostýmky – nadměrné velikosti v tmavších odstínech.“

Ach, ty ohavné nadměrné velikosti! Taková potupa nosit nadměrnou velikost! A ještě větší potupa, když na vás hned poznají, že ji potřebujete!

(Občas ovšem bývají i lepší dny, kdy přijdete zahalená do splývavého dlouhého černého pláště s nadýchaným kožešinovým límcem a prodavačka povzbudivě zašvitoří: „Milostivá je ale určitě jenom plnoštíhlá, že?“)

Prohlížím si kostýmky, tu a tam nečekaně zdobené kožešinkou, s plisovanými sukněmi. Smutně vysvětluji, že sháním pratelné hedvábí nebo bavlnu.

„Milostivá může zkusit naše jachtařské oddělení.“

Milostivá tedy zkusí naše jachtařské oddělení, valnější naděje si ovšem nedělá. Jachting stále halí závoj romantických představ. Čiší z něj cosi idylického. Jachtingu se věnují dívky – dívky, které jsou štíhlé a mladé a nosí nemačkavé plátěné kalhoty, plandavé u kotníků a upnuté v bocích. Jen dívky rozkošně sportují ve cvičebních úborech. A právě pro dívky se vyrábějí šortky osmnácti různých typů.

Půvabné stvoření, které vede naše jachtařské oddělení, pochopením zrovna neplýtvá.

„Je mi líto, milostivá, nadměrné velikosti nevedeme.“ (Lehké zděšení! Nadměrné velikosti a jachting? Kam by se pak vytratila romantika?)

A dodá:

„Ono by se to stejně ani nehodilo, nemám pravdu?“

Smutně souhlasím, že by se to skutečně nehodilo.

Stále zbývá jedna naděje. Ještě je tu naše tropické oddělení.

Naše tropické oddělení tvoří především safari přilby – přilby hnědé, přilby bílé i přilby se speciální úpravou. Kousek stranou, coby mírně frivolní, jsou vystavené širáky s dvojitým dýnkem, hýřící růžovými a modrými a žlutými odstíny jako květy podivuhodných tropických rostlin. Je tu i obří dřevěný kůň a pestrý výběr rajtek.

Ale ano – jsou tady i další věci. Je zde k mání oděv vhodný pro manželky budovatelů impéria. Šantung! Prostě střižené šantungové pláště a sukně – žádné holčičí výstřednosti – na postavy vyhublé i ty rozměrnější!

S několika modely rozmanitých stylů a velikostí se odebírám do kabinky. A za pár minut už se ze mě stává mémsáhib!

Mám určité pochyby, avšak rozptýlím je. Koneckonců je to vzdušné a praktické a aspoň se do toho vejdu.

Obrátím pozornost k výběru správné pokrývky hlavy. A jelikož dneska správná pokrývka hlavy neexistuje, musím si ji nechat zhotovit na zakázku. Není to ale tak prosté, jak se může zdát.

Tím, co bych si přála a co mám v plánu si pořídit a co nejspíš neseženu, je plstěný klobouček rozumných rozměrů, který mi sedne na hlavu. Ten typ, co se nosíval někdy před dvaceti lety při venčení pejsků nebo při golfu. V současnosti už bohužel existují jen modely, které se připevňují k hlavě – nad oko, ucho, na zátylek podle toho, jak momentálně velí móda –, případně širáky s dvojitým dýnkem, které má v průměru dobrý metr.

Vysvětluji, že toužím po kloboučku s dýnkem jako u safari širáku a zhruba čtvrtinovou krempou.

„Ale takhle široké se šijí proto, aby náležitě chránily před sluníčkem, milostivá.“

„Jistě, jenže tam, kam jedu já, skoro pořád hrozně fouká a klobouk s takovou krempou vám nezůstane na hlavě ani minutu.“

„Mohli bychom tam milostpaní připevnit gumičku.“

„Já chci klobouk s krempou, která nebude o nic širší než u toho, co mám na hlavě.“

„Ovšem, milostivá, s mělkým dýnkem by vypadal opravdu hezky.“

„Ne s mělkým dýnkem! Ten klobouk musí pořádně držet!“

Vítězství! Vybíráme barvu – některý z těch nových odstínů s půvabnými názvy: hliněná, rezavá, kalná, asfaltová, zaprášená a podobně.

Ještě pár menších nákupů – nákupů, u nichž instinktivně vím, že budou buďto zbytečné, anebo mě přivedou do maléru. Třeba taková cestovní taška se zipem. Nelítostný zip dnes ovládá a komplikuje život. Blůzy se zapínají na zip nahoře, sukně dole, lyžařské úbory všude. I „lehké šatečky“ na sobě mívají jen tak pro nic za nic zcela nepotřebné zipy.

A proč? Může být něco příšernějšího než zip, který vás nechá na holičkách? Ten vám přivodí daleko horší šlamastyku než prachobyčejný knoflík, sponka, patentka, přezka nebo háček s očkem.

V samých počátcích zipů si moje máti, nadšená tímhle báječným vynálezem, nechala ušít korzet, který se vpředu stahoval na zip. Výsledek byl krajně nešťastný! Nejenže se originální zdrhovadlo zapínalo mimořádně ztěžka, ale korzet se poté zavile odmítal rozepnout! Jeho svlečení bylo v podstatě chirurgickým zákrokem! A vzhledem k matčině půvabnému viktoriánskému studu se chvíli zdálo, že v tom korzetu snad prožije zbytek života – moderní obdoba ženy v železném pásu cudnosti!

Odjakživa proto na zip pohlížím s krajní obezřetností. Vypadá to ale, že zipy mají všechny cestovní kabely.

„Starý typ zapínání už je dávno z módy, milostivá,“ prohlásí prodavač a věnuje mi soucitný pohled.

„Tenhle, jak vidíte, je jednoduchost sama,“ předvede mi ho názorně.

O jeho jednoduchosti nepochybuji – jenže tohle zavazadlo, pomyslím si v duchu, je prázdné.

„Co naplat,“ povzdechnu si, „člověk musí jít s dobou.“

S neblahým tušením si kabelu zakoupím.

Jsem teď hrdou majitelkou cestovní tašky na zip, pláště a sukně manželky budovatele impéria a snad i uspokojivého klobouku.

Pořád mám před sebou spoustu zařizování.

Zamířím do oddělení kancelářských potřeb. Kupuji si několik plnicích a trubičkových per – ze zkušenosti totiž vím, že v Anglii se sice plnicí pero chová zcela příkladně, jenže jakmile dostane volnost v pouštním prostředí, nabyde dojmu, že může začít stávkovat, a podle toho i jedná: buďto hlava nehlava cáká inkoust na mě, na moje šaty, zápisník a cokoliv dalšího zrovna po ruce, anebo vyhýbavě odmítá dělat cokoliv jiného než neviditelně rýt do povrchu papíru. Kupuji si také obyčejný pár tužek. Tužky naštěstí nejsou vrtošivé, a přestože se s oblibou v tichosti ztrácejí, vždycky mám nablízku nějaký zdroj. K čemu je jinak takový architekt, ne-li k tomu, abyste si od něj půjčovali tužky?

Další koupí jsou čtvery náramkové hodinky. Poušť se totiž s hodinkami nemazlí. Po několikatýdenním pobytu vypovídají svědomitou každodenní službu. Čas je prý ostatně pouze způsob myšlení. Vybírají si pak jednu ze dvou možností: buď se osmkrát či devětkrát denně na dvacet minut zastaví, anebo se nahodile předbíhají. Občas tyto polohy diskrétně střídají. Nakonec přestanou jít úplně. Tehdy člověk přechází k hodinkám číslo dvě a tak dále. Nákup dvou, čtyř nebo šesti kusů hodinek je zároveň přípravou na okamžik, kdy mi manžel řekne: „Půjč mi jedny hodinky pro předáka, ano?“

Naši arabští předáci jsou sice skvělí, ale co se týče jakékoliv časomíry, mívají takříkajíc těžkou ruku. Když mají určit, kolik je hodin, pokaždé je to stojí nemalé duševní úsilí. Můžete je zahlédnout, jak zadumaně třímají vzhůru nohama velké hodinky s kulatým ciferníkem, a třebaže na ně civí se soustředěním vskutku napjatým, stejně odečtou čas špatně! A k tomu tyhle poklady natahují tak urputně a důkladně, že málokteré hnací pero podobný nápor vydrží!

Proto se stává, že do konce sezony padnou hodinky členů expedice za oběť jedny po druhých. A moje dvoje, čtvery nebo šestery hodinky představují způsob, jak ten neblahý den co nejvíc oddálit.

Balíme!

Co se balení týče, existuje několik myšlenkových směrů. Jsou lidé, kteří začínají balit už týden nebo dva předem. Pak jsou tací, kteří si narychlo posbírají pár věcí půl hodiny před odjezdem. Jsou baliči pečliví, ti spotřebují haldy hedvábného papíru! Jsou i takoví, kteří hedvábným papírem opovrhují, jednoduše veškeré věci naházejí dovnitř a doufají, že všechno dobře dopadne! Jsou baliči, kteří prakticky všechno, co potřebují, zapomenou doma! A konečně jsou také baliči, kteří si s sebou berou obrovské množství věcí, jež nikdy neupotřebí!

U archeologického balení se dá jedno tvrdit s jistotou. Tvoří ho převážně knihy. Které knihy si vzít, které si vůbec vzít lze, na kolik jich máte místo, které můžete (s těžkým srdcem!) nechat doma. Jsem pevně přesvědčená, že všichni archeologové balí takto: rozhodnou se pro maximální počet zavazadel, jež jim chápavá železniční společnost dovolí, následně tyto kufry napěchují po okraj knihami a nakonec volky nevolky pár knížek odeberou a takto vzniklý prostor zaplní košilí, pyžamem, ponožkami a podobně.

Když nakouknu do Maxova pokoje, připadá mi, že celý jeho kubický objem vyplňují knížky! Mezírkou mezi svazky zahlédnu Maxův ztrápený obličej.

„Co myslíš?“ zeptá se. „Budu mít pro všechny dost místa?“

Odpověď je tak očividně záporná, že mi přijde vyloženě kruté ta slova vyřknout.

V půl páté za mnou přijde do pokoje a s nadějí se zeptá: „Nemáš ještě v kufrech místo?“

Letité zkušenosti mě měly varovat, abych rázně odvětila, že ne, jenže já zaváhám, a to se mi okamžitě vymstí.

„Kdybys k sobě vmáčkla ještě pár maličkostí…“

„Ale ne knížky, že ne?“

S lehce překvapeným výrazem Max odpoví: „Jistěže knížky, co jiného?“

Přistoupí k jednomu z kufrů a slisuje oděv manželky budovatele impéria, který ležel úhledně složený nahoře, dvěma obrovskými svazky.

Hlasitě dám najevo nevoli, jenže pozdě.

„Nesmysl,“ raduje se Max, „je tu fůra místa!“ A přimáčkne víko, které se zarputile odmítá dovřít.

„Pořád není ani zdaleka plný,“ prohlásí Max optimisticky.

V tu chvíli ho naštěstí upoutá plátěný oděv s potiskem, který leží složený v jiném kufru. „Co je tohle?“

Odpovím, že šaty.

„Zajímavé,“ Max na to. „Po celém předku mají motivy plodnosti.“

K nevýhodám manželství s archeologem patří to, že díky své odbornosti znají prapůvod i těch nejnevinnějších vzorů!

V půl šesté Max jakoby nic prohodí, že by si měl ještě jít koupit pár košil, ponožek a dalších věcí. Vrátí se za tři čtvrtě hodiny celý dopálený, protože prý všechny krámy zavřely v šest. Když opáčím, že tak zavírají vždycky, zabručí, že si toho nikdy nevšiml.

Teď už mu prý zbývá jenom „dát si do pořádku lejstra“.

V jedenáct večer si jdu lehnout a Maxe nechávám u psacího stolu (kde mi pod hrozbou nejpřísnějších trestů zakázal uklízet nebo utírat prach), pohrouženého až po lokty mezi dopisy, účty, příručky, náčrtky keramiky, bezpočet hliněných střepů a nejrůznější krabičky od sirek, byť ani v jedné nejsou zápalky, nýbrž všemožné ozdůbky nesmírného stáří.

Ve čtyři ráno vpadne s šálkem čaje v ruce do ložnice a nadšeně mi oznámí, že konečně našel ten nesmírně zajímavý článek o anatolských objevech, který zašantročil loni v červenci. A prý doufá, že mě snad neprobudil.

Opáčím, že mě samozřejmě probudil a ať kouká přinést čaj i mně!

Když se Max s čajem vrátí, přizná, že také našel spoustu účtů, o nichž byl přesvědčený, že už je zaplatil. Stejnou zkušenost jsem udělala i já. Shodneme se, že je to deprimující.

V devět mě Max povolá jako těžkou váhu, abych se mu posadila na vypouklé kufry.

„Jestli se nezavřou pod tebou,“ prohlásí Max negalantně, „tak už pod nikým!“

Čistě díky nadváze se tento nadlidský úkol nakonec podaří splnit a já se vracím zápolit s vlastními patáliemi, které mi přesně podle jasnozřivého očekávání přivodila kabela na zip. V obchodě u Gooche, kde ještě zela prázdnotou, vypadala prostě, atraktivně a šikovně. Jak krásně tehdy zip svištěl sem a tam! Jenže teď je nacpaná až po okraj a zapnout ji je hotový zázrak, vyžadující nadlidské úsilí. Oba okraje se k sobě musejí přiblížit s matematickou přesností, a jen co se zip pomaličku rozjede, přicházejí komplikace v podobě růžku neceséru. Jakmile se taška konečně zapne, zapřísahám se, že ji až do Sýrie znovu neotevřu!

Jenže když se nad tím tak zamyslím, jen těžko se to dá dodržet. Co ten zmiňovaný necesér? Mám snad cestovat pět dní nemytá? Momentálně mi i taková možnost připadá lepší než zip kabely znovu rozepínat.

Ano, nadešla hodina H a my opravdu odjíždíme. Spousta důležitého zůstala nedodělaná: prádelna nás jako obyčejně nechala na holičkách a čistírna k Maxově rozmrzelosti nedodržela daný slib, ale co na tom? Vzhůru na cestu!

Na pár chvil to ovšem vypadá, že se nikam nepojede. Maxovy kufry totiž svým vzezřením klamou a taxikář je neunese. S vypětím všech sil je s Maxem vyvlečou a díky pomoci náhodného kolemjdoucího je nakonec naloží do taxíku.

Vyrážíme na Viktoriino nádraží.

Milé nádraží – bráno do světa za hranicemi Anglie – jak já zbožňuji tvé kontinentální nástupiště! A jak vůbec zbožňuji vlaky! Jako u vytržení vdechuji sirný pach, tak odlišný od slabého, mdlého, vzdáleně olejnatého odéru lodi, který mě vždycky sklíčí na duchu předzvěstí dní prodchnutých nevolností. Ale vlak – obří funící uhánějící družný vlak s ohromnou supící lokomotivou, která vypouští mračna páry a při tom jako by netrpělivě drmolila: „Už musím jet, už musím jet, já už musím jet!“ – to je přítel! Ten sdílí vaše rozpoložení, neboť i vy si pro sebe drmolíte: „Za chvíli jedu, už jedu, už jedu, už jedu…“

U dveří našeho salonního vozu čekají přátelé, kteří nás přišli vyprovodit. Vedou se obvyklé přihlouplé rozhovory. Ze rtů mi splývají příslovečná poslední slůvka – pokyny ohledně psů, dětí, přeposílání dopisů, zásilek knih, zapomenutých věcí, „a měla bys ji najít na pianu, ale možná bude na poličce v koupelně“. Zkrátka všechno, co už dávno zaznělo a ani v nejmenším to není potřeba opakovat!

Maxe obklopuje hlouček jeho příbuzných a mě pro změnu těch mých.

Moje sestra pláče, prý má pocit, že už mě nikdy neuvidí. Nijak zvlášť mě to nedojímá, tenhle pocit má totiž pokaždé, když odjíždím na Východ. Co prý si počne, jestli Rosalind sklátí zánět slepého střeva? Nevidím důvod, proč by mou čtrnáctiletou dceru měl sklátit zánět slepého střeva, a nenapadne mě jiná odpověď než: „Hlavně ji neoperuj sama!“ Sestra je totiž nadmíru pověstná bystrou prací s nůžkami, jimiž se bez rozdílu vrhá na nežity, kštice i oděvy – a musím uznat, že obvykle se značným úspěchem.

Když si s Maxem příbuzenstvo vyměníme, klade mi má drahá tchyně na srdce, ať se řádně opatruju, čímž naznačuje, že se vznešeně vydávám vstříc značnému osobnímu nebezpečí.

Vtom zahvízdají píšťalky, a tak honem kamarádce a sekretářce v jedné osobě udílím poslední instrukce. Mohla by zařídit všechno, co jsem už nestihla, a pořádně vynadat prádelně i čistírně a dát dobré doporučení kuchařce a poslat poštou knížky, které už nešly zabalit, a taky mi zaběhnout do Scotland Yardu pro zapomenutý deštník a nějak šikovně odepsat tomu duchovnímu, který v mé poslední knize našel třiačtyřicet gramatických chyb, a projít soupis osiva do zahrady a vyškrtnout tykve a pastinák? Ano, všechno to prý zařídí, a kdyby snad nastala doma nebo v literárním světě nějaká pohroma, pošle mi telegram. To není třeba, říkám jí. Má mou plnou moc. Ať si dělá, co chce. Zatváří se trochu vyděšeně a dušuje se, že bude opatrnost sama. Další hvizd! Dám sbohem sestře a bezmyšlenkovitě prohodím, že i já mám pocit, že už ji nikdy neuvidím a že Rosalind možná opravdu postihne zánět slepého střeva. Nesmysl, opáčí sestra, proč by ji měl postihnout? Nastoupíme do lůžkového vozu, vlak zafrká a dá se do pohybu – jedeme!

Asi pětačtyřicet vteřin je mi prachbídně, ale jakmile opustíme Viktoriino nádraží, opět mě ovládne nadšení. Vydali jsme se na dobrodružnou, vzrušující cestu do Sýrie.

Salonní vůz má v sobě určitou velkolepost a povýšenost, i když neskýtá ani zdaleka takové pohodlí jako rohové kupé v běžném vagonu první třídy. Salonním vozem vždycky jezdíme výhradně kvůli Maxovým kufrům, s nimiž by do normálního vagonu nesměl. A jelikož se mu už jednou zatoulalo odbavené zavazadlo, nechce Max se svými drahocennými knihami riskovat.

Když přijedeme do Doveru, je moře poměrně klidné. I tak se vydám do dámského salonku, kde si lehnu a medituji se škarohlídstvím, které ve mně vždycky probudí vzdouvání vln. Záhy ale doplujeme do Calais a francouzský stevard s sebou přivede hromotluka v modré blůze, který se chopí mých zavazadel. „Milostivá ho najde na celnici,“ oznámí mi.

„Jaké má číslo?“ zeptám se. Stevard se okamžitě naježí.

„Madame! Mais c’est le charpentier du bateau!“

Jsem z toho jaksepatří v rozpacích – ale už po chvíli mě napadne, že to přece není žádná odpověď. Copak ho jen proto, že jde o lodního tesaře, snáz poznám mezi stovkami dalších mužů v modrém halekajících: „Devadesát tři!“ a podobně? Pouhé mlčení mi k jeho identifikaci stačit nebude. A pomůže mu snad funkce lodního tesaře rozeznat s neomylnou jistotou konkrétní Angličanku středních let v celém houfu Angličanek středních let?

V tu chvíli do mých úvah vstoupí Max se slovy, že mi sehnal nosiče zavazadel. Odtuším, že už mi je vzal lodní tesař, a Max se diví, proč jsem mu to dovolila. Veškerá bagáž by se měla přepravovat společně. Souhlasím, ale hájím se tím, že mi plavba po moři vždycky oslabí intelekt. „No nic,“ odvětí Max, „všechny kufry si vyzvedneme na celnici.“ Načež se vydáme k tomu peklu ukřičených nosičů a nevyhnutelnému setkání s jediným typem opravdu nepříjemné Francouzky, který existuje – s paní z celnice, bytostí postrádající šarm, styl, jakýkoliv ženský půvab. Šťourá, slídí, „Pas de cigarettes?“ podiví se nevěřícně, a poté co nám nakonec s nelibým mručením načmárá křídou na bagáž tajemné hieroglyfy, projdeme přes zábrany ven na nástupiště, kde už na nás čeká Simplon Orient Expres a cesta přes celou Evropu.

Už před mnoha a mnoha lety, když jsem jezdívala na Riviéru nebo do Paříže, mě pohled na Orient expres v Calais uchvacoval a toužila jsem jím cestovat. Mezitím se z něj stal starý známý, ale to vzrušení nikdy úplně neodeznělo. Jedu jím! Jsem v něm! Namouduši sedím v tom modrém voze s prostým označením CALAIS – ISTANBUL. Bezpochyby je to můj nejoblíbenější vlak. Mám ráda jeho tempo, které začíná allegro con furore, kdy se v horečném úprku z Calais a ze Západu kolébá, drnčí a cloumá vámi ze strany na stranu, a směrem k Východu postupně zvolňuje v rallentando, aby nakonec přešel do legata.

Druhý den brzy ráno vytáhnu roletku a sleduji matné obrysy švýcarských hor, načež klesneme do italských rovin, kde míjíme půvabnou Stresu a její modravé jezero. Poté zastavíme na elegantním nádraží, které je tím jediným, co spatříme z Benátek, a opět vyrážíme na cestu, tentokrát podél moře do Terstu a odtamtud do Jugoslávie. Rychlost je čím dál nižší, zastávky delší a nádražní hodiny ukazují nesouhlasné údaje. Západoevropský čas nahradil středoevropský. Názvy stanic jsou psané pozoruhodnými, prazvláštními písmeny. Lokomotivy působí bachratě a spolehlivě a chrlí mimořádně černý a smrdutý kouř. Účtenky se v jídelních vozech vypisují v podivuhodných měnách a nabízejí se tam láhve neobvyklých minerálek. Drobný Francouz, který sedí u stolu naproti nám, si svou stvrzenku chvíli mlčky prohlíží, pak zvedne hlavu a zachytí Maxův pohled. Rozmrzelým hlasem si plačtivě posteskne: „Kurzy v lůžkových vozech, to je nehoráznost!“ Snědý muž se zahnutým nosem sedící přes uličku se dožaduje, aby mu výši jeho účtu sdělili (a) ve francích, (b) lirách, (c) dinárech, (d) tureckých librách, (e) v dolarech. Když mu trpělivá obsluha restaurace vyhoví, cestující – patrně koumes přes finance – si v duchu všechno propočítá a vytáhne měnu, která je pro jeho kapsu nejvýhodnější. Touhle metodou, vysvětluje nám, prý ušetřil v anglických penězích celou pětipenci!

Ráno se ve vlaku objeví turečtí celníci. Chovají se ležérně a moc je zajímá naše bagáž. Ptají se, k čemu mám tolikery boty. Prý jich vezu moc. Odpovím, že jsem si na druhou stranu nevzala žádné cigarety, jelikož nekouřím, tak proč si nezabalit navíc nějakou obuv? Celník vysvětlení přijme. Připadá mu rozumné. A co je to za prášek, ptá se, v téhle nádobce?

Ten je proti hmyzu, odpovím, zřejmě mi ale nerozumí. Zamračí se a tváří se nedůvěřivě. Nejspíš mě podezírá z pašování drog. Není to prášek na zuby, praví vyčítavě, ani na obličej, tak k čemu tedy je? Pomůžu si barvitou pantomimou! Realisticky se drbu, chytám pachatele. Popráším dřevěné obložení. Aha, už mu svitlo! Zakloní hlavu, zaburácí smíchy a opakuje jakési turecké slůvko. Tak na tohle je ten prášek! Přetlumočí tu švandu kolegovi. Odcházejí a náramně se baví. Náhle se zjeví průvodčí lůžkového vozu, aby nás poučil. Prý přijdou s našimi pasy a budou se vyptávat, kolik si s sebou vezeme peněz, „fakticky, rozumíte?“ Miluji slovo fakticky – naprosto přesně vyjadřuje, kolik má člověk u sebe. „Fakticky,“ pokračuje průvodčí, „budete mít přesně tolik a tolik!“ A uvede částku. Max namítá, že si vezeme víc. „To je jedno. Kdybyste se přiznali, bude z toho mrzení. Řeknete, že s sebou máte akreditiv nebo cestovní šeky fakticky v takové a takové výši.“ Na vysvětlenou dodá: „Pochopte, jim nezáleží na tom, kolik u sebe máte, ale odpověď musí být předpisová. Prostě řeknete – tolik a tolik.“