Přeložila Zdeňka Zvěřinová

CRADLES OF THE REICH

Copyright © 2022 by Jennifer Coburn
Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC.
www.sourcebooks.com
All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2023

ISBN 978-80-249-5347-2

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

Poděkování

O autorce

Pro děti z programu Lebensborn,
které třetí říše připravila o jejich životy

„V případě rodin důstojníků SS, které měly tu ‚smůlu‘, že nebyly schopny přivést na svět dostatečný počet vlastních dětí, by se mělo stát uznávaným zvykem, aby si vzaly nemanželské nebo osiřelé děti s dobrou krví a vychovaly je.“

Peter Longerich cituje z oběžníku z roku 1936
od Reichsführera Heinricha Himmlera,
Heinrich Himmler: Úplná biografie říšského vůdce

1

Gundi

Berlín

Duben 1939

Pokud si Gundi Schillerová dnes ráno myslela, že je jí špatně od žaludku, nebylo to nic ve srovnání s pocitem na zvracení, který se jí zmocnil, když přišla do ordinace doktora Vogela pro výsledky svého těhotenského testu a zjistila, že na židli sedí její matka, jejíž pletací jehlice cinkají jedna o druhou.

Elsbeth zvedla hlavu a usmála se na dceru, aniž jí uteklo jediné oko. Silná hnědá vlna v jejím klíně se měnila v deku. Ačkoliv matčina přítomnost v čekárně byla nevítaná a rušivá, zároveň nic v Gundi nevyvolávalo větší pocit bezpečí než její blízkost. Od nástupu na univerzitu před dvěma lety se přistihla, že k matce cítí směs protichůdných emocí.

„Není ti dobře, Mutti?“ zeptala se v naději, že je to jen zvláštní shoda náhod. Možná že Elsbeth přišla k doktoru Vogelovi kvůli ztuhlému rameni. Byl to koneckonců rodinný lékař. Možná že požádal Gundi, aby se dostavila osobně, protože jí nechtěl sdělovat výsledky testu po telefonu a chystal se ji odradit od předmanželského sexu. Možná jí chtěl pohrozit prstem a varovat ji, že příště by nemusela mít takové štěstí. Kéž je to tak, prosím, Bože.

„Cítím se skvěle, Liebchen,“ odpověděla matka a pletací jehlice se konečně přestaly pohybovat. Její úsměv připomněl Gundi sladkou housku s máslem a malé zakulacené tělo ten dojem ještě podpořilo. Elsbeth povytáhla obočí. „Důležitější otázkou je, jak se cítíš ty?“

Ví to. Gundi se rozbušilo srdce a kolem měkkých světlých chomáčků vlasů na čele jí vyrazil studený pot. Jak to zjistila?

Stále se držela slabé naděje, že to byla jen nevinná otázka. „Nejspíš mi nesedl oběd. Nic víc,“ odpověděla s chabým úsměvem.

Dveře ordinace otevřela zdravotní sestra s hladkým drdolem na zátylku. „Gundi Schillerová,“ oznámila melodickým hlasem, který jejímu upjatému zevnějšku příliš neodpovídal. Když se jejich oči setkaly, nasadila výraz, na který byla Gundi zvyklá – okamžitý souhlas. Zjevně stačilo, aby se lidé podívali do Gundina andělského obličeje, a zjistili všechno, co potřebovali. Dokonce i její jediná nedokonalost, mezírka mezi předními zuby, byla zřejmě okouzlujícím způsobem přitažlivá. Když začala dozrávat v ženu, užívala si tu pozornost, ale teď, ve dvaceti letech, si začínala uvědomovat, že jí krása nepropůjčuje skutečnou moc, nýbrž jen její iluzi. Poslední dobou se stále míň lidí zajímalo o to, co jim chtěla říct. Usmívali se, přikyvovali, když mluvila, a přitom si tuto krásnou dívku přetvářeli do takové podoby, v jaké ji chtěli mít.

Gundi v duchu poprosila Boha, aby potvrdil, že ve skutečnosti není těhotná. Přesto skoro jistě nosila dítě muže, kterého už dva měsíce neviděla. Byla si však jistá, že bez ní by Leo z Německa neodjel. Jenže kde tedy byl?

Na chvíli zavřela oči a vybavila si jeho hlas, když na ni naléhal, aby s ním utekla do Paříže. Už nikdy by nemuseli vidět žádného nacistu. Sliboval, že z bezpečné vzdálenosti bude jejich práce pro odboj ještě účinnější.

Měla ho poslechnout. Po všech členech Edelweiss Piraten jako by se slehla zem. Jediní lidé, na které se mohla spolehnout, že jí poskytnou informace, se pravděpodobně ukrývali, nebo ještě hůř, byli zatčeni.

„Doktor vás přijme, Fräulein Schillerová,“ pokračovala sestra trochu netrpělivě.

Elsbeth vstala ze židle, vzala dceřin obličej do dlaní a laskavě se na ni usmála. „Doktor Vogel mi dnes ráno zavolal. Máme plán.“

Gundi vhrkly slzy do očí. Přesně taková slova potřebovala slyšet, jenže ne od matky.

Když šly po chodbě, Elsbeth na každý Gundin dlouhý krok udělala dva malé. Vstoupily do ordinace, ve které byli dva muži v bílých pláštích.

„Gundi, paní Schillerová, rád vás obě vidím,“ přivítal je doktor Vogel a pokynul Gundi, aby si sedla na vyšetřovací stůl a Elsbeth se posadila na stoličku v rohu. „Požádal jsem doktora Gregora Ebnera, aby se k nám dnes připojil.“

Doktor Ebner nebyl vyšší než doktor Vogel, ale z nějakého důvodu zaujímal víc prostoru. S kulatými brýlemi, které mu spočívaly na zaoblených tvářích, vypadal jako sova. Vystrčil bradu, s rukama za zády kroužil po ordinaci kolem Gundi a hodnotil ji chladným pohledem.

Viděla na jeho klopě jehlici s černou svastikou. Zlaté lemování znamenalo, že je jedním z prvních členů Národní socialistické strany, jejich zatvrzelý zastánce. Mnozí Němci naskočili na palubu Hitlerova hnutí, až když se stal vůdcem, ale lidé, kteří přísahali věrnost této frakci Národní socialistické strany, se od nich lišili.

Gundi odvrátila hlavu od doktora Ebnera a pohlédla na nástěnné hodiny nade dveřmi. Bylo za deset minut půl páté. Seděla na polstrovaném vyšetřovacím stole a představovala si, že je místo toho na dřevěné židli v přední části přednáškového sálu na Humboldtově univerzitě, kde profesor Hirsch dokončuje přednášku z ekonomie a začíná odpovídat na dotazy studentů. Moc si přála, aby tam byla, necelý kilometr odsud, a přesto v úplně jiném vesmíru.

Za patnáct let, co byla v péči doktora Vogela, se v jeho ordinaci nic nezměnilo. Kromě kostry vedle zrakové tabule pověšené na bílé stěně a váhy na zemi byla místnost skoro prázdná. Na kovovém pojízdném vozíku u vyšetřovacího stolu se nacházely vatové tampony, skleněné lahvičky a něco, co vypadalo jako rýsovací kružítko, které používala na gymnáziu při geometrii. Zmocnil se jí chlad a promnula si obnažené paže.

Vyhlédla z okna a všimla si, že Kirschbaum venku na ulici už kvete. Drobné růžové kvítky byly pootevřené, jako by se probouzely z hlubokého spánku.

„Vidím, že jste nepřeháněl. Opravdu je to kráska.“ Doktor Ebner se krátce uchechtl a poplácal svého kolegu po zádech. Nakonec se obrátil k Elsbeth. „Doktor Vogel říkal, že jste vdova,“ pokračoval a sklonil hlavu způsobem, který působil nacvičeně. Elsbeth vážně přikývla a on pokračoval: „Aby žena vychovávala dítě sama, musí být silná. Je mi líto, že jste musela nést takové břemeno.“

Gundi si všimla matčina napjatého úsměvu a zmocnilo se jí podráždění. Lidé často předpokládají, že pokud žena vychovává dítě sama, je to velice náročné, ale Gundina matka odjakživa tvrdila, že osamělý rodič to má v životě jednodušší. Bez Waltera sice musely vystačit s méně penězi, ale zato měly klid.

Hlas doktora Vogela přenesl Gundi zpátky do přítomnosti. „Dnes ráno přišly výsledky tvého testu, a ačkoliv okolnosti pochopitelně nejsou ideální, měl bych ti poblahopřát.“ Při řeči přikyvoval, jako by ji pobízel, aby s ním souhlasila.

Srdce se jí vyděšeně rozběhlo. Stane se matkou. Vynechané měsíčky, nateklá ňadra a ranní nevolnosti jí už hodně napověděly. Horší načasování si neuměla představit. V Německu bylo každým dnem nebezpečněji a o tom, kde je otec dítěte, neměla ani tušení. Přesto se neubránila záchvěvu radosti. Čeká s Leem dítě. V jiném světě a v jinou dobu by se hned z doktorovy ordinace rozběhla do Leovy náruče. Co nejdřív by se vzali a žertem by se hašteřili kvůli jménům. Pověděla by mu, že to určitě bude kluk, kdežto Leo by byl přesvědčený, že čekají holčičku. Gundi věděla, že by dceru rád pojmenoval Nadja po své babičce, která nedávno zemřela. Klidně by s tím souhlasila, protože si byla jistá, že jejich syn stejně dostane jméno po jejím dědečku Josefovi.

Než tu novou zprávu stačila vstřebat, doktor Ebner vytáhl z kapsy obálku. Otevřel ji a vylovil z ní kartičky s různými odstíny lidské kůže, od porcelánově bílé až po sytě vanilkově krémovou. Pohlédl na Gundi a položil na pojízdný vozík tři vzorníky, které se nejvíc podobaly její barvě pleti. Pak přikládal jeden po druhém k její tváři a po chvíli mlčení tiše zabručel, aby dal najevo, že pro její světlou pleť našel dokonale odpovídající odstín.

„Hellhäutig. Číslo tři,“ sdělil kolegu Vogelovi vedle sebe a pokynul mu, aby zaznamenal její hodnoty do grafu. Gundi viděla tuhle pomůcku na hodnocení rasy už před pěti lety, když židovští studenti stále mohli chodit do veřejných škol, ještě než nacisté došli k závěru, že jsou učebny příliš přeplněné dětmi, které už nejsou považovány za německé občany. Nacisté byli posedlí barvou pleti, vlasů a očí, stejně jako velikostí a umístěním obličejových rysů.

Už předtím, než byli Židé vykázáni z veřejných škol, někteří Gundini učitelé ukazovali studentům, jak mají rychle odhalit typické fyzické znaky podřadných Untermenschen. Když ještě chodila do Mittelschule, učitel Herr Richter ponížil jejího spolužáka Samuela Brause tím, že ho nechal předstoupit před třídu, aby si ho všichni mohli prohlédnout. Vzal do rukou Sammyho husté hnědé kadeře a obrátil mu hlavu na stranu tak rychle, až mu na zem spadly brýle. Ukázal studentům profil jejich židovského spolužáka a poznamenal, že podle stupnice je Sammyho nos číslo šest. To byl jen jeden ze způsobů, jak rozeznat Žida. Zatímco učitel přecházel sem a tam, šlápl na Sammyho brýle. Všichni ve třídě slyšeli, jak to křuplo. Herr Richter nebyl laskavější ani ke Gundině kamarádce Rose, kterou oslovoval jen jako „tu Židovku v poslední řadě“. Často požádal Gundi, aby se postavila vedle terče jeho posměchu a posloužila jako výrazný kontrast, příklad čisté německé krásy. Jak tak stála před třídou, zčervenaly jí tváře, ale Herr Richter to nazval zdravým ruměncem. Také protežoval Gundina nejlepšího kamaráda Ericha Meyera, jenž kvůli ostře řezaným rysům a karamelovým vlasům vypadal jako vystřižený z nacistického propagandistického plakátu.

Podobně jako Gundin učitel i doktor Ebner nyní doplnil svou prohlídku chválou. „Ty pihy jsou rozkošné. Máš ráda sluníčko, Gundi?“ zeptal se a sáhl do kapsy bílého pláště pro kartičku z tvrdého papíru s řadou modrých, zelených a světle hnědých knoflíčků. Každá barva měla vlastní číslo. „Myslím si, že její oči jsou pětka,“ sdělil doktoru Vogelovi s profesorskou autoritou. Přidržel jí vzorník s barvami duhovek hned vedle pravého oka a přimhouřil oči, aby je ještě jednou porovnal. „Mám pravdu,“ hrdě zvlnil rty. „Jsou to pěkné modré oči.“ Znovu ožil, když našel vzorek vlasů, které přesně odpovídaly Gundiným pískově světlým kadeřím.

Gundi se obrátila k matce a svraštila čelo, aby jí mlčky dala najevo zmatek a znepokojení. Ale Elsbeth vypadala, že se jí ulevilo. Vydechla a při doktorově chvále přikyvovala. Gundi se posadila na kraj vyšetřovacího stolu a rozhlédla se po místnosti. Co se tu děje? Zhluboka se nadechla a zadívala se na kostru v rohu. Proč doktor Vogel mlčí? Proč Mutti vypadá tak souhlasně?

Doktor Ebner jí zvedl bradu, otevřel posuvné měřidlo, aby jí změřil lebku, nos a čelo, a po každém měření uznale zabručel.

Pak se obrátil k Elsbeth a zeptal se jí, jestli nezapomněla přinést dokumentaci jejich rodinného původu. Sáhla do kabelky pro silné desky a s nadějným úsměvem mu je podala.

Položil je vedle Gundi a ta ho pozorovala, jak listuje nejen papíry o jejím křtu, rodným listem a zdravotnickými záznamy, ale i týmiž dokumenty jejích rodičů a prarodičů. Se svraštělým obočím pohlédla na starodávnou svatební fotografii prarodičů z otcovy strany. Neviděla je od otcova pohřbu. Co mají s jejím dítětem společného?

Doktor Ebner zvedl hlavu a obrátil se k Elsbeth, sedící v rohu. „Frau Schillerová, budu muset vaši dceru vyšetřit. Počkejte prosím venku.“

„Samozřejmě, pane doktore,“ přisvědčila Elsbeth až příliš rychle, než aby to Gundi uklidnilo.

Když se dveře zavřely, doktor se obrátil ke Gundi, povytáhl obočí a prohlédl si ji od hlavy až k patě. „Tak na co čekáš? Tady nejsi u zubaře.“

„Nechápu,“ zajíkla se. Kolikrát si už nacvičovala, aby její hlas zněl klidně i tváří v tvář nebezpečí? Zřejmě ne dostatečně často. Soustředila se na tikání hodin, zhluboka dýchala a snažila se podle jejich pravidelného rytmu zpomalit tlukot srdce.

Ale hrdelní smích doktora Ebnera ji vytrhl ze soustředění. „Tyhle vysokoškolačky,“ ušklíbl se a s pokrčením ramen se obrátil k doktoru Vogelovi. „Vědí, jak si lehnout na záda a roztáhnout nohy jako děvky, ale když je má doktor prohlédnout, najednou tomu nerozumí.“

Zalétla očima k doktoru Vogelovi. Byla si jistá, že se proti takové necitlivé poznámce ohradí. Ale jen se rozpačitě zasmál a sklopil oči ke skvrnitému linoleu na podlaze. Znal Gundi od dětství, odmalička povzbuzoval její zvědavost a odpovídal na její nekonečné otázky ohledně toho, proč má pupínky na jazyku a maz v uších. Teď se však tento důvěryhodný rodinný lékař stáhl do zadní části vlastní ordinace, náhle fascinovaný policí se seřazenými skleněnými lékovkami, vatovými kuličkami a tampony. Gundi zatnula zuby. Jeho slabost jí připadala odporná.

Co kdyby prostě utekla? Kdyby se odmítla nechat vyšetřit, zkoumal by doktor Ebner hlouběji její osobní život? Jak dlouho by mu trvalo, než by zjistil, že je její přítel Žid? Kdy by se dozvěděl o těch protinacistických letácích, které s přáteli roznášela, nebo o schůzích odbojového hnutí, na které chodila? Nesměla se však zachovat tak impulzivně, a proto si začala rozvazovat černé boty, zakoupené, když nastoupila na univerzitu. Dívka, jíž tehdy byla, jí připadala úplně jiná než současná Gundi, ačkoliv ještě neuplynuly ani dva roky od chvíle, kdy ji Mutti vzala na nákupy elegantního oblečení, ve kterém měla chodit na vyučování. Ten den byly obě opojené nadějí. Gundi potřebovala podzimní bundu, ale rozhodně si nemusela pořizovat tu s červenými klopami ve tvaru dvou polovin srdce. Nebyla to zrovna nejpraktičtější volba, Elsbeth se k tomu však vyjádřila: „Všichni na univerzitě tě budou znát jako dívku s krásným srdcem.“

Gundina matka na vysokou nechodila a posledních deset let pracovala na říšském kancléřství jako archivářka, takže na Gundino zahájení univerzity obě čekaly se stejně rozechvívajícím vzrušením.

Nyní, zatímco doktor Ebner stál a čekal, si Gundi rozepnula plátěnou sukni a nechala ji spadnout na podlahu. Rozpačitě si klekla, aby ji roztřesenýma rukama zvedla a složila na stoličku, na které předtím seděla její matka. Ta skládaná sukně byla její oblíbená: se žlutými až žlutě narůžovělými záhyby. Doktor Ebner se opíral o zeď a se založenými pažemi ji pozoroval, jak si rozepíná bílou halenku s krátkými rukávy. Když zůstala ve spodním prádle, sebrala odvahu a požádala o župan, aby se zakryla.

„To není nutné,“ zavrtěl doktor Ebner hlavou. „Už pojď. Sundej si i ten zbytek.“

„Myslím, že…“ začala.

„Ne, nemyslíš.“ Uchechtl se. „Právě proto ses do téhle situace dostala.“

Gundi pocítila nutkání projít místností ve spodním prádle a kopnout doktora Ebnera do rozkroku. Místo toho zmlkla, protože jí začalo docházet, jak je její ošidná situace zahanbující. Odjakživa si myslela, že je chytrá, ale zjevně to nestačilo na to, aby jako svobodná těhotná žena nezůstala zavřená v ordinaci s nacistou, který jí měří hlavu. Zhluboka vydechla a smířila se s tím, že ponižující vyšetření snese, a jakmile to bude možné, odejde.

O něco později stála před doktorem Ebnerem nahá. Díval se na ni, jako by byla socha v muzeu, a pomalu si ji prohlížel z mnoha úhlů a od hlavy až k patě. Když se před ní konečně zastavil a zadíval se jí do očí, všimla si, že jsou stejně vysocí. Zřejmě to postřehl také, narovnal se a sundal jí z hlavy hřebínek, aby jí uvolnil copy. Potom jí vlasy rozpletl a rozprostřel přes ramena. „Jsi dokonalá, drahoušku,“ sdělil jí. „Na dívku s tvými rysy čekám od chvíle, kdy jsme před čtyřmi lety ten program zahájili.“

„Jaký program?“ zeptala se zvýšeným hlasem v naději, že si jí doktor Vogel opět začne všímat. Kypěla vzteky, zrazená lékařem, kterému věřila od svých pěti let. Pomozte mi, ubohý zbabělče!

Když se doktor Vogel konečně obrátil, připomínal jí vyděšené zvíře. S vytřeštěnýma očima zacouval až do rohu místnosti, jako by se snažil zmizet. „Nemusíš se stydět, Gundi,“ zamumlal. „Doktor Ebner se jen potřebuje ujistit, že je tvoje dítě zdravé.“ Snažila se zachytit jeho pohled, obrátil se k ní však opět zády a znovu začal přesouvat předměty z jedné strany police na druhou.

Doktor Ebner se zezadu přitiskl k jejímu nahému tělu a uchopil ji za ňadra. Napjala se odporem a do krku jí začal stoupat vulkán kyseliny. Zmáčkl ji a pošeptal jí do ucha: „Pro dítě budou dobrá.“ Přitiskl k ní svou erekci a pak normálním hlasem dodal: „Gundi, všechno vypadá skvěle. Jsi silná a zdravá nastávající matka.“ Poplácal na vyšetřovací stůl. „Teď se podíváme, jak tvoje dítě roste.“

2

Hilde

Mnichov

Než Hilde Kramerová došla k hlavnímu vchodu svého domu, ucítila pronikavou vůni smažené slaniny a vroucího červeného vína a pochopila, že máma dělá svůj vyhlášený Hasenpfeffer. Tiše otevřela dveře a přešla v kuchyni přes práh s vědomím, že získá mnohem víc informací, když bude matku sledovat, než kdyby jí jen pokládala otázky. Johanna vařila králičí guláš několikrát za rok a stále se ho nemohli nabažit. Snaží se udělat na někoho dojem, pomyslela si Hilde, nejspíš na rodinu nějakého mladíka na ženění.

Když dnes ráno odcházela do gymnázia, matka jí znovu připomněla, ať přijde domů včas, aby se připravila na veledůležitého hosta, který s nimi povečeří. Hilde, jež měla za několik měsíců maturovat, viděla, že Johannu její budoucnost znepokojuje čím dál víc. Proto nejspíš pozvala další přítelkyni, která má nikoliv náhodou syna zhruba v Hildině věku.

Během vánočních svátků plynulý proud „starých kamarádek“, jejichž synové při pohledu na Hildina široká ramena a postavu koulařky povytáhli obočí, ustal. Po Novém roce tedy Johanna slevila a vodila domů samé ztracené existence, jednu horší než druhou. Mladík, který Hilde odpuzoval nejvíc, vypadal jako vejce. „Vždyť mu úplně chybí krk!“ ohradila se. Johanna jí připomněla, že dotyčný mladík studuje na inženýra a že by měla přestat být tak vybíravá. Únorovou nabídkou byl univerzitní student, který zas neměl skoro nic jiného než právě krk – dlouhý, štíhlý a posetý hnědými mateřskými znaménky. Hilde se neubránila úvahám, jestli to ukazuje na matčin smysl pro humor. No co, myslela jsem si, že chceš někoho s krkem! Hilde nechápala, k čemu takový spěch. Vždyť jí nedávno bylo teprve osmnáct!

Vzpomínala na dobu, kdy vůně guláše představovala vlídné pozvání do konejšivého útočiště v podobě matčiny kuchyně. Teď to spíš zavánělo zoufalstvím.

Kde máma vůbec v tomhle ročním období sehnala králíka, natož tak vykrmeného, aby se dal uvařit? Asi se vyplatí být důstojníkovou manželkou.

Pozorovala Johannu, jak přechází od skříněk ke sporáku, sahá pro koření a pak se obrací, aby na dřevěném prkénku nakrájela šalotku. Zdálo se, jako by ji v tom tanci podporovala celá kuchyň. Ve světle lustru s litinovými stínidly, který jim visel nad hlavou, bublal na sporáku největší hrnec a poklička nad vroucím obsahem se mírně chvěla.

V jídelně se na háčkovaném ubrusu skvělo pěkné nádobí vytažené z vitríny. Už léta neviděla, že by byly růžové růžičky povolány do akce, dokonce ani kvůli případným nápadníkům. Tohle musí být velice mimořádná událost, pomyslela si. V čerstvě naleštěných stříbrných svícnech se vyjímaly vysoké hnědé svíčky.

Johanna konečně vycítila dceřinu přítomnost a obrátila se ke dveřím. „Tady jsi,“ pronesla. Měla na sobě šaty se slonovinovými a světle fialovými proužky a nabranými rukávy, které vypadaly jako vystřižené ze stránek Modenschau. Obrátila se zpátky ke sporáku. „Běž nahoru a převlékni se do oblečení, které jsem ti tam připravila. Dnes večer musí být všechno dokonalé.“

Hilde pomalu vykročila nahoru po schodech a přitom se oběma rukama držela zábradlí. Kousla se do spodního rtu. Věděla, že když Johanna řekne, že všechno musí být dokonalé, ve skutečnosti tím myslí, že dokonalá musí být Hilde. Ale přestože dělala všechno, co se od ní očekávalo, zůstávala pro matku zklamáním a pro otce neviditelnou. Její starší bratr Kurt byl přesnou otcovou kopií nejen vzhledem, ale i povahou. Byl to vážný mladík, který se hned, jakmile dospěl, připojil k wehrmachtu. Nyní, v devatenácti, si už vysloužil první medaili. Hildina mladší sestra Lisa byla věrným Johanniným obrazem, a proto se stala její oblíbenkyní. Avšak Hilde se nevyvedla ani po jednom z rodičů a často měla pocit, jako by ji čáp upustil do špatného komína.

Nevynikala v ničem, na čem záleželo. Před pouhými několika měsíci se umístila druhá v šermířském turnaji svazu německých dívek Bund Deutscher Mädel. BDM byla dívčí odnož chlapecké organizace Hitlerjugend, takže si byla jistá, že tím na rodiče udělá dojem. Vůdkyně jejího oddílu Jutta považovala stříbrnou medaili za obrovský úspěch. V soutěži se koneckonců utkalo pětadvacet dívek, takže i druhé místo znamenalo, že ji od nejvyšší mety dělilo jen několik krycích manévrů a výpadů. Ale Johanna převzala cenu z Hildiny napřažené ruky, a aniž si ji pořádně prohlédla, položila ji v kuchyni na stůl. „Víš, co čeká člověka, který se ve skutečném boji umístí na druhém místě?“ zeptala se. „Pohřeb.“

Při té vzpomínce se Hilde sevřel žaludek. Ale možná za to mohl jen hlad. Proč se vůbec obtěžovala pospíchat domů? Zdálo se, že matka po její blízkosti netouží. Za pozdní příchod k večeři by zaplatila vysokou cenu, a přesto se neubránila úvahám, že dnes odpoledne měla zůstat ztracená o něco déle.

Když Hilde uviděla jednoho ze svých spolužáků, Rudolfa Fritze, jak jede na kole po náměstí, neschovala se a neutekla. Přesto by to udělala ráda. Od jejich ponižujícího nedorozumění uplynul měsíc, ovšem ta bodavá bolest byla stále čerstvá. Pochopitelně ho vídala ve škole, ale neustále je obklopovali kamarádi. Věděla však, že jakmile zůstanou sami, Rudolf se jí postaví tváří v tvář. Při troše štěstí se jí omluví za nejasnou komunikaci. Jeho soucit by byl nesnesitelný.

Rudolf neměl v úmyslu chovat se krutě. Pouze byl neurčitý, když se jí zeptal, jak si má získat dívčí pozornost. Jakmile si uvědomil, že si Hilde myslí, že zve na rande ji – a že to pozvání dychtivě přijala –, zajíkavě se opravil. Ve škole se mu líbí její nejlepší kamarádka Margot. Kvůli Rudolfově nemotornosti najednou nevěděla, co dál.

Bydlela v Mnichově odmalička, takže se zdálo nemožné, že by tu úzkou uličku poblíž Marienplatzu nikdy neviděla. Aspoň si myslela, že je poblíž Marienplatzu. Už si tím nebyla jistá, protože v jejím zorném poli se nenacházelo nic, co by aspoň vzdáleně poznávala. Nikde neviděla ani věž s hodinami se zvěrokruhem, výrazný orientační bod v centru města.

Na chvíli se zastavila před výlohou kloboučnictví, kde vystavovali jarní kolekci. Uměla si představit, jak by vypadala v tom oranžovém slaměném klobouku s krempou tak nízkou, že na hlavě figuríny vyhlížel jako balancující talíř. Margot by pravděpodobně šílela po přespříliš širokém šedém klobouku, jehož lem byl zvednutý tak vysoko, že by si ho mohli splést s válečnou ponorkou. A ačkoliv Hilde věděla, že její matka by si nikdy nevzala turban, neubránila se pomyšlení, jak by na ní ten nebesky modrý model vypadal senzačně.

Na rohu, kde se ulička napojovala na širokou ulici, zahlédla novinový stánek, který se téměř ztrácel pod clonou barevných časopisů a novin z celého Německa. Nějaká mladá maminka se sklonila, aby podala dcerce sušenku s polevou vypadající jako sedmikráska. Ta mohla pocházet jen z pekařství poblíž radnice. Hilde se konečně zorientovala a zahnula za roh, aby pokračovala domů.

Jen taktak přeběhla před modrou tramvají, jež se vynořila z klenutého průchodu orloje, a chvíli se kochala pohledem na město. Unaví ji někdy rušný Marienplatz nebo kouzelné mnichovské panorama s delikátními kostelními věžemi, fantaskními vížkami a fasádou radnice připomínající varhanní píšťaly?

Obrátila se k domovu a s pohledem upřeným na své zelené kožené boty přidala do kroku. Konečně přesvědčila matku, že je natolik dospělá, aby nosila boty na vysokém podpatku. Polobotky ji sice zvedaly jen pět centimetrů od země, ale kolem horního lemu měly na kůži propracovaný vzorek, který se v dívčím oddělení obchodu už neopakoval. Milovala, jaký to v ní vyvolávalo pocit, i když někdy bylo těžké odhadnout, co ji povznáší víc – zda podpatky, nebo matčin ústupek.

Když Hilde přecházela přes Dienerstrasse, pozorovala lidi, jak spolu klábosí, a za okny restaurací viděla hosty, jak si sedají k něčemu k zakousnutí. Zdálo se, že všichni vědí, jaké je jejich místo na světě. Byly to prodavačky nebo obchodníci, mladík kupující brož, muž vybírající vázanku. Opravdu je Hilde jediná, kdo se cítí vykořeněný? Zrychlila a přitom se v duchu ptala, co bude dělat, až dostuduje. Několik známých dívek nastoupí na podzim na univerzitu Ludwiga Maximiliana, ale Hilde se vůbec nezajímala o další čtyři roky geopolitiky a zkoumání ras. Ulevilo se jí, že na ni kvůli tomu rodiče netlačí, ale bez plánů na budoucnost nedostatek nápadníků ještě stupňoval napětí, které doma cítila.

Ne že by se všechny německé dívky vdávaly hned po maturitě. Jutta se před rokem vdala za ilustrátora na ministerstvu pro veřejnou osvětu a propagandu. Tehdy jí bylo třiadvacet, ale ani předtím nepůsobila znepokojeně. Věděla, že s pěknou tvářičkou vždy polapí perspektivní uchazeče. Návrh Hildina otce, že jí najde práci sekretářky v Říši, jí připadal nudný. Rok na venkově v rámci mládežnického programu měl jistý půvab, ačkoliv ji Jutta varovala, že to nejsou jen túry po horách a pozorování hvězd. Dívky, které se odtamtud vracely, vyprávěly, že vstávaly za rozbřesku, aby vykonávaly těžkou práci v zemědělství, a stěžovaly si na bolavá ramena a rozpraskané ruce. Hilde se domnívala, že by hostitelské rodině stačil jediný pohled na její mohutnou postavu a připevnili by jí pluh na záda.

To, co chtěla nejvíc, nemohla nikomu přiznat – toužila se stát herečkou. Ve svazu měla kamarádky, které se mohly potrhat smíchy při jejím komediálním imitování. Jak ráda by se stala další Gracií Allenovou nebo Zarah Leanderovou! Uvědomila si, že nemá nikoho, komu by se s tím snem mohla svěřit, dokonce ani Juttu, protože ta se tolik věnovala své nové rodině, že se Hilde už skoro na nic neptala. Margot byla moc velká klepna, než aby Hilde riskovala, že jí svěří něco důležitého. Proto se cítila izolovaná, ale zároveň věděla, že její samostatnost je výhoda. Měla přátele kvůli zábavě a potěšení, ale ve skutečnosti nikoho z nich nepotřebovala.

Poslední lidé, s nimiž mohla mluvit o svých snech, byli její rodiče, kteří se nyní nezvykle zapojili do produktivního prospívání Německu. Franz nikdy nebyl moc láskyplný otec, takže jeho naprostá lhostejnost poté, co se před šesti lety stal důstojníkem SS, Hilde nepřekvapila a ani ji nijak zvlášť nepocítila. Ovšem Johanna kdysi představovala ztělesnění spokojeného mateřství, někdy se dokonce připojila ke svým dětem na prolézačkách na hřišti. Jednou ji Hilde dokonce přesvědčila, aby s nimi šla na kolotoč. Pištěla tehdy vzrušením i hrůzou, když ji Hilde s kamarádkami skoro převrátily vzhůru nohama. Pohled na Johanniny bombarďáky v celé jejich kráse přiměl Hilde, aby si uvědomila, že její matka není dokonalá. Nikdy ji nemilovala víc.

To bylo ještě předtím, než Lisa v zimě onemocněla. Pak se Johanna věnovala výhradně užitečným činnostem do takové míry, že na zahradě pěstovala už jen zeleninu a bylinky s vysvětlením, že květiny k ničemu nejsou. „Je hloupost plýtvat úrodnou půdou na něco, co se pořádně nevyužije,“ sdělila nedávno Hildě, když vytahovala ze záhonu česnek.

Hilde vzala za kliku z křišťálového skla na dveřích své ložnice a připomněla si, že má uvolnit ramena a přestat tajit dech. Když jí oči padly na Lisinu postel, zaryla si nehty do dlaně. Ten zvyk se stal rituální obětí. Samozřejmě věděla, že ve skutečnosti není k ničemu soustředit se na Lisinu hadrovou panenku spočívající na polštáři nebo se rýpat nehty do masa. Přesto stále cítila osten bolesti, který nedokázala překonat, a proto ho soustředila do jednoho místa, jako by zametala nepořádek v kuchyni na úhlednou hromádku.

Na Hildině posteli ležela její svazácká uniforma Víry a krásy, odnože Hitlerovy mládeže pro starší německé dívky. Utáhla si černý šátek přes nažehlenou bílou košili s krátkými rukávy a lem si zastrčila do sukně.

Pohlédla na sebe do vysokého stojacího zrcadla. Mírně nadmula hruď a zkontrolovala svůj profil v naději, že se od minula, kdy se na sebe dívala, její křivky zaoblily. Samozřejmě to bylo nepravděpodobné, protože naposledy se prohlížela dnes ráno. Skoro všechny ostatní dívky v její třídě měly postavu jako lahve od coca-coly, jen ta její vypadala jako plechovka kondenzovaného mléka. Tato nespravedlnost života ji doháněla k šílenství.

Rozhodla se nevzít si svou neforemnou hnědou bundu. Vypadala už tak dost svalnatá, aniž ke svému oděvu přidala Kletterweste. Přesto si vzpomněla, že když v podobné bundě viděla Juttu, vypadala elegantně jako Marlene Dietrichová v Plavovlasé Venuši.

Dost! pokárala se a místo toho se snažila soustředit na své přednosti. Se zavřenými ústy se usmála do zrcadla, aby vytvořila výraz, o kterém matka tvrdila, že vypadá vesele. Seběhla po schodech a připojila se k ní v kuchyni.

„Gutten Abend!“ Od hlavního vchodu zaduněl Franzův hluboký hlas. Byl s ním další, stejně halasný muž v otcově věku. Hilde doufala, že brzy uslyší o jeho synovi. Bylo příliš brzy, než aby uvažovala o starci.

Johanna se v kuchyni nervózně usmála a podala Hilde vařečku. Kývnutím brady pověřila dceru, aby se postarala o sporák. Hilde věděla, že je potřeba maso neustále míchat, aby se nepřipálilo a omáčka nepřebublala. Johanna jí poručila, aby do porcelánové misky vyklepla kysanou smetanu a přesně za dvě minuty vytáhla z vroucí vody knedlíky. „Dnešní večer je pro tvého otce velice důležitý. Potřebujeme, aby ses chovala co nejlíp,“ sdělila jí, než zamířila do přední části domu.

Tři dospělé hlasy provolaly slávu Hitlerovi a pak se jejich tón ztišil. „Guten Abend, die Herren,“ zaševelila Johanna rozechvěle. Hilde se domnívala, že se určitě přeslechla, když její otec představil Johannu Obergruppenführerovi Werneru Zieglerovi, pravé ruce Reichsführera Heinricha Himmlera. Ale když matka návštěvě sdělila, že je čest přivítat ho ve svém domě, potvrdilo to, že Hilde slyšela správně.

Proč je u nás Obergruppenführer Werner Ziegler?

Hilde díky tajnému poslouchání věděla, že ačkoliv je její otec důstojník SS, strana ho ve velké úctě nemá. Slyšela, jak si rodiče šeptají za zavřenými dveřmi, že se Franz nedávno dopustil mimořádně drahé chyby a vložil důvěru do nespolehlivého informátora. Nikdo ho nepodezříval z neloajality, pouze z hlouposti, ale to situaci moc nevylepšilo.

Hildin otec nebyl typ důstojníka, u kterého by si člověk uměl představit, že si zaslouží pozornost Wernera Zieglera.

Má potíže? Můžu mu pomoct, aby svou reputaci napravil?

Z myšlenek ji vytrhlo Franzovo zavolání. V duchu poděkovala Juttě za to, že si po vstupu do svazu nadrilovala německou historii a říšské principy. Odjakživa měla radši kolektivní cvičení a sbírání hub než studium nacismu a domácí práce, ale teď byla za ty vědomosti nesmírně vděčná.

Sevřela pěst, aby posílila svou sebedůvěru, vykročila z kuchyně a uviděla Obergruppenführera, jak stojí na chodbě a podává svůj kabát Johanně, aby ho pověsila. Přestože vypadal skoro stejně jako na fotografiích v novinách, musela několikrát zamrkat, aby se na něj plně zaměřila.

Herr Ziegler nebyl zrovna hezký, ale jeho moc Hilde přitahovala. Měl na sobě stejnou černou uniformu jako Franz, oba drželi v rukou čepice s odznakem Totenkopf a na rukávě kabátů měli pásku s hákovým křížem. Dokonce měli i stejný typ brýlí a dozadu ulízané vlasy, avšak ačkoliv Franz byl asi o pět let starší než jeho nadřízený, bylo zřejmé, že Herr Ziegler je z těch dvou důležitější. Franzova podřízenost vůči autoritě Herr Zieglera mu v Hildiných očích ubírala na výšce i síle. Překvapilo ji, že ji tato ponižující otcova slabina potěšila.

Herr Ziegler svraštil obočí. „Vaše dcera vypadá jinak než na fotografii, kterou máte na stole.“

Hilde si na takové poznámky už zvykla. Kdokoliv viděl společné fotografie Hilde a Lisy, zaregistroval jen tu pěknou sestru. Lidé se neustále ptali Franze na jeho dceru, jako by zapomněli, že má dvě. Jenže teď měli pravdu, byla jen jedna.

Franz zaváhal. „Naše nejmladší onemocněla. Lisa…“ Očima zalétl k Johanně, jako by hodnotil její reakci.

„Ano, ovšem,“ zamumlal Obergruppenführer, jakmile si vzpomněl, že rodina přišla o dítě. „Celé Německo trpí, když jedno z jeho dětí zemře.“ Obrátil hlavu ke kuchyni a zeptal se: „Co to tu tak pěkně voní?“

Johanna přešla netečnou kondolenci mlčením a přepnula na výkonnostní mód, který už Hilde znala. Svaly na krku se jí napjaly jako kořeny stromu a zvýšeným hlasem zatrylkovala: „Připravili jsme hostinu vhodnou pro hosta vašeho postavení.“

U večeře se Herr Ziegler většinou obracel na Franze a Johannu, ale Hilde s nimi neustále držela krok a na rozhovor reagovala tichými souhlasnými poznámkami. Povzbuzena občasným Zieglerovým přikývnutím se rozhodla, že až příště Obergruppenführer promluví, zapojí se do diskuze. Všechno, co jim poví, otci jen prospěje. Proč by vlastně neměla mluvit? Je dospělá žena a má vlastní názory, o které se může podělit.

Ziegler si ubrouskem otřel rty a prohodil: „Zjišťuji, že nikde není na jaře krásněji než v Mnichově.“

Než rodiče stačili něco odpovědět, Hilde se zapojila do řeči tím, že na ni pohled na barevné květiny a vůně posekané trávy působí nadějně, dokonce inspirativně. Možná to trochu přehnala, ale zdálo se, že je Obergruppenführer okouzlený jejím mladickým optimismem, takže pokračovala: „Všichni moji spolužáci tvrdí, že Říše nabízí naší generaci nový začátek, a co nám to lépe připomíná než roční období, kdy se příroda znovu rodí?“ V duchu se usmála při pomyšlení, jestli by na ni její učitelka, Frau Weberová, byla hrdá, nebo zda by ji pobouřilo, že si vypůjčila její slova.

Ziegler se obrátil k Franzovi a srdečně se rozchechtal. „Pěkně vyjádřeno, Hilde.“

Franz přikývl a navedl konverzaci zpátky k rozšiřování programu Krása práce, který, jak doufal, pro stranu povede. „Jsem profesí architekt, takže vím, že pro Volk dokážu budovat efektivnější, bezpečnější a krásnější pracovní prostředí.“ Zachvěl se mu hlas, což jeho sebejistým slovům neodpovídalo. „Mám nápady, jak bychom mohli stavět na tom, co jsme už vybudovali v továrnách.“ Všichni u stolu vycítili Franzův nevyřčený podtext. Poučil jsem se a už to znovu nezpackám.

„Herr Zieglere,“ promluvila Hilde a narovnala se na židli. „Nikdo není oddanější budování Říše než můj otec. Pokud říká, že se na tu práci cítí, můžete se na něj spolehnout.“

Obergruppenführer se usmál způsobem, který prozrazoval zájem o Hilde a zároveň rozpaky z Franze. Byl to slaboch, za kterého musela orodovat dcera.

Franz sklopil oči a Hilde nedokázala odhadnout, jestli to znamená hněv, nebo stud. Vybavila si projevy Franzova chladného nezájmu vůči sobě za ta léta a uvědomila si, že jí na tom, co si myslí, nezáleží. „Obergruppenführere,“ pokračovala a sáhla po jeho talíři. „Chtěl byste ještě přidat Hasenpfeffer?“

3

Irma

Frankfurt

Irma Binzová si už v ženském penzionu zvykla na naléhavé klepání na dveře svého pokoje. Ať už se mladé ženy v domě Frau Haarmacherové potýkaly se zlomeným srdcem, nebo požárem od pánvičky v kuchyni, pokaždé si pro pomoc běžely k Irmě. Nesnášela předpoklad, že jí věk automaticky propůjčuje zkušenosti v každé oblasti života. Co mohla vědět? Najdi si novou lásku. Přines si zahradní stříkačku.

„Irmo, vím, že tam jsi!“ zakvílela Ava, zatímco dál tloukla na dveře. „Je to naléhavé! Prosím, otevři! Charlotte se zranila!“

Irma se odvrátila a demonstrativně ignorovala Aviny prosby. Zvedla jednu botu dvou odlišných párů a rozhodovala se mezi světle hnědými s hedvábnými mašličkami na přezce a černými lodičkami z lakované kůže. Nakonec usoudila, že ty světlejší budou k jejím novým šatům pasovat líp. Vklouzla do bot na vysokém podpatku. Klepání pokračovalo, teď ještě neodbytněji.

Když se Irma po matčině smrti před třemi lety do domu Frau Haarmacherové nastěhovala, panoval tu naprostý klid. Všechny čtyři ostatní obyvatelky byly staré panny, rozpačitě plaché a milosrdně tiché. Jenže k Irminu zděšení se za ta léta všechny odstěhovaly, tři za příbuznými v různých částech Německa a jedna přijala zaměstnání vychovatelky v Anglii. Ty ženy se nikdy nesnažily začlenit Irmu do svého života. Ale zardívající se sekretářky a zaučující se učitelky ze školy spolu neustále chodily v neděli odpoledne do kina nebo v zimě bruslit na vodní nádrž. Irma o nic z toho nestála.

Se zabrbláním vylovila své jediné náušnice z bílé porcelánové misky, která, jako všechno ostatní v místnosti, tam byla, už když se nastěhovala. Když si na ušní lalůčky připínala černé perly, přelétla místnost letmým pohledem. Vyřezávané mahagonové čelo postele a odpovídající toaletní stolek patřily rodině Frau Haarmacherové po generace a zdobil je rodinný erb: H se dvěma zkříženými meči. Nažloutlé zdi byly stejně holé jako v Irmin první den v penzionu. Tehdy si předsevzala, že jakmile si najde manžela, odejde odtamtud, takže nemělo smysl se zabydlovat. Bylo jí jasné, že v okamžiku, kdy tam pověsí byť jen jediný obrázek, se oficiálně vzdá začátku nového života. Jsem chytrá, pomyslela si, zatímco kontrolovala svůj odraz v zrcadle. Až se s Eduardem vezmeme, odnesu si do jeho domova jen malý kufřík.

„Irmo! Charlotte se řízla. Ošklivě.“

Irma vzdychla, zamířila ke dveřím a sáhla po studené mosazné klice. Nemohla se dočkat, až tento dům neustálých krizových situací opustí. Potřetí se poplácala po kapse svetru, aby se ujistila, že tam dopis od přítelkyně Marianne stále je. Znamenal víc než jen vzkaz od staré kamarádky z války: byly to argumenty pro diskuzi, kterou dnes večer hodlala s Eduardem vyvolat.

Ava stála na prahu Irminy ložnice a sotva popadala dech. S dlouhými hnědými vlnitými vlasy a světlou pletí vypadala jako porcelánová panenka. „Díkybohu,“ vyhrkla a opřela se o dveřní rám. Charlottin jekot zespoda se rozléhal domem jako výstražná siréna. Ava, zděšená tím zvukem, otevřela ústa. „Charlotte se řízla o sekáček na maso a hrozně krvácí. Potřebuje to zašít.“

„Tak ji vezmi k doktorovi.“ Irma natáhla ruku, aby zavřela dveře. Přitom už přemýšlela o dnešní večeři s Eduardem. Hodlala ho překvapit tím, že přijde do domu o půl hodiny dřív, než se objeví jeho děti. Po měsících flirtování konečně souhlasil, že stanoví datum svatby, a Irma ho dnes večer přiměje, aby se k tomu zavázal. Nehodlala se nechat zdržovat Charlottinou nešikovností.

Na chvíli zaváhala. Avě se chvěly rty strachem, ale to nebyl Irmin problém, ne? Ava přenesla váhu z paty na špičku a z boku si poklepala prsty do sukně. Už jen pohled na její úzkost Irmu vyčerpal.

Ava naléhavě zvýšila hlas a přitlačila na ni. „Charlotte říká, že jsi byla za Velké války zdravotní sestra.“

„Neošetřovala jsem nikoho přes dvacet let a rozhodně nehodlám začít zašíváním prstu,“ vyštěkla Irma. „Zavaž jí to, přitlač, aby to přestalo krvácet, a dostaň tu holku k doktorovi.“

Ava znepokojeně svraštila čelo. „Prosím, Irmo, mohla bys jet s ní? Prý už si poradíš. Pokud s ní budeš v nemocnici, bude se s tebou cítit bezpečněji.“

Při poslední prosbě Irma zvedla ruce na znamení, že se vzdává, a zavřela oči. „Dobře, fajn. Počkej na mě v kuchyni, za chviličku jsem dole.“

Ava jí poděkovala a seběhla po hlavním schodišti. Jakmile zmizela z dohledu, Irma zamířila k zadní části domu, aby se nenápadně vytratila. Charlotte si dokáže nechat zašít prst i bez její pomoci. Došla k podestě na zadním schodišti, zula si boty, opatrně seběhla po dřevěných schodech a vyklouzla východem pro služebnictvo. Když si pospíší, nejspíš se dostane na náměstí Römerberg dřív, než si někdo uvědomí, že je pryč. Brzy se vdá za Eduarda a s těmi lehkovážnými děvčaty nadobro skoncuje.

Bude se cítit bezpečněji! Tahle generace je tak rozmazlená, že si myslí, že si zaslouží pohodlí. Válku na ně! Měli by přijít o své milované. Pak ať mi začnou vykládat o tom, že potřebují, aby je někdo na obyčejném zákroku u doktora držel za ručičku. Irma si obula boty a tiše za sebou zavřela dveře.

Když zabočila do Braubachstrasse a namířila si to k Mohanu, pocítila náznak výčitek, ale pak se opět zatvrdila. V duchu zareptala: To Ava a Charlotte by se měly cítit provinile, že mě obtěžují takovými nesmysly.

Od chvíle, kdy Irma viděla nemocnici zevnitř, uběhlo přes dvacet let a přála si, aby to tak zůstalo. Cítila to tak od skončení války, kdy odešla ze svého oddělení ve vojenské nemocnici v Postupimi. Když si balila věci ze skříňky, aby se vrátila domů do Frankfurtu, nechala tam svou sesterskou uniformu a nadřízené Marianne oznámila, že nechce, aby jí válku něco připomínalo. Brzy si však uvědomila, že to není tak jednoduché.

Stále spala neklidně a ztěžka dýchala uprostřed nočních můr, jež ji opakovaně pronásledovaly. Na konci války pečovala o vojáka Karla, který přežil amputaci nohy pod kolenem, ale po třech týdnech zemřel na stafylokokovou infekci. Irma ho tehdy držela za ruku a on ji oslovoval mami. Ve snu se na Irmu zlobil a vinil ji za svou smrt. Odtáhl ji k nemocničnímu lůžku, které se změnilo v kalné jezero, a když se nad ní zavřela voda, pevně ji držel za zápěstí, zatímco se snažila vyplout nad hladinu. Pokaždé se probudila s lapáním po dechu.

Ačkoliv to nikomu nepřiznala, noční děsy ji kdysi přivedly k psychiatrovi, který jí poradil, ať si představuje své vzpomínky na válku jako součást už nepotřebného špinavého a obnošeného oblečení. Při jejich sezeních ji vyzval, ať si představuje, že ty věci zvedá ze zaneřáděné podlahy ve svém pokoji a hází je do koše na odpadky. Ono cvičení jí nijak zvlášť nepomáhalo, protože jí připadalo, že je marnotratné vyhazovat oblečení, které by se ještě dalo použít. Přinejmenším by ho mohla roztrhat na hadry na úklid. Mladí doktoři nikdy nevidí svět očima starších pacientů. Možná to zabírá u mladých, hlavně u těch natolik šťastných, že nemají živé vzpomínky na skrovné roky strávené za Výmaru.

Irma došla na náměstí Römerberg, na chvíli se zastavila u kašny Spravedlnosti a vzpomněla si na večer, kdy ji Helmut, její chlapec z gymnázia, požádal o ruku. Byla tehdy velice mladá, teprve devatenáctiletá. Teď nemohla pochopit, že kdysi věřila tak naivním snům. Jak byli s Helmutem povýšení, když se domnívali, že si můžou plánovat budoucnost v nejistém světě, kde se císař choval jako malý kluk a neustále píchal do vosího hnízda?

Ale dost už s nostalgií. Irma se vrátila zpátky do přítomnosti. Nebyla jediná, kdo trpěl. Utápět se v sebelítosti nikomu nic dobrého nepřinese. Upřela oči dopředu a sebejistě vykročila vstříc budoucnosti.

Jak šla dál, snažila se soustředit na příjemné myšlenky. Milovala chůzi přes řeku Mohan s břehy porostlými topoly a nedalekými keři ostříhanými dokonale dokulata. Večerní šero začalo měnit zabarvení panoramatu, jako by bylo celé město potřené tenkou vrstvou růžového akvarelu. Vůně dnes upečeného chleba se mísila se zemitým pachem blížícího se deště.

Když po pěti minutách došla na Schulstrasse, její odhodlání opět zesílilo. Mariannin dopis jistě popostrčí Eduarda takovým směrem, jaký potřebuje.

Ten vzkaz přišel před šesti dny, napsaný na silném papíře zdobeném na krajích modrými chrpami a složený v krémové obálce s jemnou strukturou. Bylo to potřetí za rok, kdy jí stará přítelkyně poslala pozvání, aby pracovala pro Říši v domě matek ve Steinhöringu, vesnici kousek za Mnichovem. Když ho Irma dostala poprvé, sedla si ve svém pokoji, podrážděně stiskla rty a přemýšlela, jestli její přítelkyně nezapomněla, že nemůže mít děti. Tak či onak opakovaně sdělila Marianne, že už nikdy do žádné nemocnice nevkročí. Byla si jistá, že její přítelkyně není krutá, jen velice necitlivá.

Neměla v úmyslu místo přijmout, ale byla za tu nabídku vděčná, protože teď ji mohla Eduardovi ukázat a předstírat, že ji to láká. Po veškerém jeho otálení s určením data svatby bude možná nejlepší, pokud mu se zasmušilým výrazem sdělí, že odchází. Někdy muži prostě potřebují drobnou připomínku, že pokud se nechopí příležitosti, mohou o ni přijít.

Irma si nacvičila úsměv a poblahopřála si k uvážlivému rozhodnutí vzít si žlutý svetr, který jí Eduard koupil před dvěma týdny. Přesto ji to na něco upozornilo. Ten suvenýr z jejich schůzky byl zářivý a veselý, na rozdíl od času, který spolu tehdy strávili.

Irmu podráždilo, jak nesoustředěně Eduard vypadal. Jeho oči s těžkými víčky těkaly sem a tam a ulpívaly až příliš dlouho na jiných párech, které se přišly podívat do Städelova muzea. Jít sem byl jeho nápad. Pověděl Irmě, že chce vidět nové sochy Arna Brekera. Irma v tom muzeu nebyla léta a toužila prohlédnout si obrazy Ludwiga Dettmanna a Adolfa Zieglera, jež nedávno nahradily zhýralé židovské umění. Jakmile však byli uvnitř, Eduard pouze postával ve vestibulu všem lidem na očích.

Jeho zvyk šátrat si rukama v kapsách u kalhot ji odjakživa mírně popuzoval, ale tentokrát se jí zmocňovala zuřivost, když si neustále pohrával s mincemi. Jejich cinkání jí připadalo jako zvuková stopa jeho lhostejnosti k ní. Bezvýrazným hlasem se bránil Irminu pokárání a vysvětlil jí, že nejspíš zahlédl bývalého spolužáka. „Ano, je to on,“ potvrdil a rychle se omluvil, aby pozdravil tělnatého staršího pána s překvapivě mladou manželkou. Chvíli spolu mluvili, pak si potřásli rukama a rozešli se, aniž se vzájemně představili. Irma bude muset zapracovat na jeho společenských způsobech.