Jean-Luc Bannalec

Bretaňské noci

Jedenáctý případ pro komisaře Dupina

EUROMEDIA GROUP

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE NÄCHTE

Kommissar Dupins elfter Fall

Copyright © 2022 by Verlag Kiepenheuer & Witsch Köln, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2024 by Jiří Pondělíček

ISBN 978-80-242-9632-6

Obsah

První den

Druhý den

Třetí den

Čtvrtý den

À L.

Gant amzer en em gav taouledet Avaloù ha pennoù kalet.

Časem měknou jablka i tvrdé hlavy.

Bretaňské přísloví

První den

„Předzvěst smrti, intersignes de la mort.“

Kadeg, inspektor policejního komisařství v Concarneau, se zatvářil dramaticky. Na čele mu naskočily ustarané vrásky.

„Straka létá už nějakou dobu kolem domu. Tu a tam usedne na střechu.“ Dramatický výraz vystřídala dramatická odmlka. „Kohout začal před pár týdny kokrhat už před půlnocí. Moje teta následně spatřila v zahradě lasičku. – A minulý týden pak straka ještě ke všemu narazila do okna ložnice.“

Kadegův nezvykle mdlý hlas se roztřásl.

„Jednoznačně jde,“ opakoval, „o předzvěst smrti.“

„Podejte mi ještě jednu bagetu, Riwale,“ obrátil se komisař Dupin na svého prvního inspektora.

Komisař si předtím objednal assiette de la mer, skvělé jídlo pro horké dny; tucet ústřic, k tomu obrovský krab, langoustines, úctyhodná porce malých a velkých mořských šneků, bigorneaux neboli břeženky a bulots neboli sumovky. A to nejdůležitější: čerstvá domácí majonéza. Paul, majitel Amiralu, Dupinova druhého domova v „modrém městě“ u moře, mu jí naservíroval na stůl snad půl libry. Tajemství její senzační chuti spočívalo v ořechovém octu, jak tvrdil Paul. Ať to bylo jakkoli, Dupin po téhle majonéze přímo šílel. Po mořských plodech ostatně jakbysmet. Jiné národy, všechny do jednoho barbarské, haněly majonézu coby tučnou součást fast foodu, ve Francii ji naopak chápali jako cosi, čím skutečně byla: jako umělecký výtvor. Velebil ji, stejně jako všichni božští kuchaři, již Paul Bocuse. Byla to specialita s příběhem, zpotvořená průmyslovou výrobou jako málokterá jiná. Vynalezena byla v roce 1756 za sedmileté války. Maréchal Richelieu osobně dobyl se svými vojsky Menorku. Jako poděkování nedostal ani medaili, ani statky, nýbrž mu věnovali právě zhotovenou omáčku, vybranou lahůdku, pojmenovanou po posledním dobytém městě Maó, španělsky Mahón. A proto sauce mahon-naise. Bretonci měli jasno: kuchař byl našinec, nemohlo to být jinak. – Nejlepší bylo vytřít nakonec kouskem bagety z talíře zbytky majonézy, s níž se mísilo aroma mořských plodů. Mořský elixír.

„Měl byste tyhle předzvěsti brát rozhodně vážně, šéfe.“ Riwal se neměl k tomu, aby podal Dupinovi košík s pečivem.

Čtyři kolegové si udělali pohodlí na terase Amiralu. Riwal a Kadeg u jednoho stolu, Dupin a Nevouová, jedna ze dvou policistek na komisařství, u vedlejšího.

„Straky jsou považovány za ptáky věštící smrt.“ Riwal se zjevně necítil příjemně. „To všechno jsou skutečně klasická znamení smrti. Známe je už celá tisíciletí. Prastaré keltské vědění.“

„Dostanu přece jen kousek bagety?“ Dupin opět zkusil své štěstí.

„Commissaire, to není vtip.“ Nevouová ztrestala Dupina zlostným pohledem.

Dupin si hlasitě povzdechl. Tolik se celé ráno na třičtvrtěhodinovou polední přestávku těšil. Na mořské plody, majonézu, bagetu, na to, že bude mít chvilku pro sebe. Že bude úplně sám, bez ostatních. Zato s obligátními novinami Quest-
-France, Le Télégramme a Le Monde.

Oproti všem meteorologickým předpovědím bylo počasí opět neskutečně hezké, a tak se kolegové k Dupinovi spontánně přidali, když odcházel z komisařství. Měl se vytratit zadním vchodem, jak to nezřídka dělával.

Byl první říjen, ale zdálo se, že se léto rozhodlo v dobrém rozmaru pokračovat, jako by se nechumelilo. Jako by vůbec nezačínal podzim. Září a říjen byly v posledních letech čistě letní měsíce a trvalo to až do listopadu, než se počasí zkazilo. Nikdo si nestěžoval.

Komisař si sedl zpříma, co nejvíc to šlo. Na znamení vážnosti a koncentrace.

„Fajn. – A co to má všechno znamenat?“

„Moje teta si je jistá, že brzy zemře.“

Dupin Kadega nepoznával. Inspektor byl vlastně ztělesněním nesnesitelné pedanterie, vojácké říznosti, ale především pragmatické střízlivosti, což mu ovšem politováníhodně nezabránilo občas podlehnout té či oné fixní ideji. Normálně se o jevy jako „předzvěst smrti“ zajímal Riwal. A Kadegova úloha spočívala v tom si z něj proto utahovat.

Zvláštní události, nadpřirozené jevy v mnoha podobách, jež by byly jinde zřejmě považovány za mimořádné, byly v bretaňském prostoru něčím zcela běžným. Také pro Nolwennovou – oficiálně Dupinovu asistentku, neoficiálně „šéfku“, jak se jí po čase začalo na komisařství říkat – bylo nadpřirozeno něčím naprosto samozřejmým.

„Já neříkám, že to tak je,“ Riwal soucitně pohlédl na Kadega, „ale tak to je.“

Kadeg nepatřil k těm, kteří dávají najevo svoje city, ale nyní tu seděl mezi nimi jako hromádka neštěstí.

„Kolik je vaší tetě let?“ vyzvídala Nevouová.

„Osmdesát devět. A přitom je ještě docela při síle. A zdravá jako řípa. – Její matka se dožila osmadevadesáti let.“

Riwal pokýval hlavou a poznamenal: „Zdraví nehraje pro smrt žádnou roli.“

Dupin měl na jazyku ostrý protest. Když byla „zdravá jako řípa“ – proč by měla stará dáma zničehonic zemřít? V Bretani žilo nemálo stoletých a v genech dlouhověkost zjevně měla.

Dupin si protest odpustil. Bylo by to marné. Znal historky o „předzvěstech smrti“, byl jich bezpočet. A byly už zcela běžné, což jim, jak to vnímal, propůjčovalo cosi komického. Skoro vše mohlo předznamenávat smrt, všemocnou ankou. Například, když v noci vyli psi nebo v kostele zhasly svíce, když se člověku zdálo o koních – leda až na bělouše –, když mu náhle vhrkly slzy do očí nebo ho zamrazilo v zádech. Zvlášť na pováženou bylo, když spadlo nádobí a rozbilo se. Jak se zdálo, platila tato znamení pouze v jistých konstelacích, jinak by každý Bretonec viděl známky své blízké smrti denně a Bretaň by se rychle vylidnila. Komisař sám by byl už stokrát mrtvý. Mimořádně zákeřné bylo také toto znamení: Když se v domě rozsvítila tři světla najednou. To pak bylo zřejmé, že za dveřmi je obzvláště bolestná smrt. Jen málo znamení, uvažoval Dupin, mělo přesvědčivě mysterióz-
ní povahu. Třeba když se člověk ráno probudil s voskově žlutými skvrnami na rukou. Ještě nepravděpodobnější bylo, když člověk ve snu spatřil někoho pobíhat s velkým rancem špinavého prádla.

„Asi byste měl zajít s tetou k lékaři, Kadegu. Jen pro jistotu.“ Dupin hovořil jemně, zjevně se snažil o empatii.

Nevouová, Riwal a Kadeg na komisaře nechápavě pohlédli.

„Jestliže to má být její smrt, pak je to její smrt. Na tom vy nemůžete vůbec nic změnit,“ poučila nadřízeného Nevouová. „To nedokáže změnit nikdo, ani lékař.“

Vyznělo to jako „hlavně žádný doktor“. Riwal rozvážně pokýval hlavou.

„Navštívil jste tetu v poslední době?“ zeptal se Dupin Kadega.

„V neděli – včera.“ Inspektor se zajíkl. „Pomalu se loučí.“

Což asi nějakou dobu potrvá. Dupin toho nevěděl o Kadegově tetě mnoho, vlastně mu bylo řečeno pouze to, že je hlavou početného klanu Kadegů. Inspektor přišel o rodiče velmi brzy při autonehodě, bylo mu právě osmnáct. Najednou se musel postavit na vlastní nohy. Starala se o něj jeho teta, matčina sestra. Vůbec se zdálo, že to ona držela rodinu pohromadě. Pokud si Dupin správně vyložil četné historky z posledních deseti let. Kadeg na ní hodně lpěl. Žila vysoko na severu Bretaně na břehu Aber Wrac’h, jedné ze tří velkých legendárních abers, jak se jim říkalo na severozápadním pobřeží Finistère – řek, které se u ústí rozlévaly do mořských zálivů. Tetě patřilo bývalé středověké opatství včetně parku, bývalé opatské zahrady.

„Chápu.“ Dupinovi to připadlo poněkud makabrózní. „Myslím jako, že je mi to moc líto,“ dodal rychle. „To s vaší tetou.“

Nevouová, Riwal a Kadeg ho obdařili nesouhlasným pohledem. Komisařova slova vyzněla tak trochu jako „upřímnou soustrast“.

„Ještě neumřela,“ zaprotestoval Kadeg. „Ona…“

„Dá si někdo café?“ vysvobodil Dupina Paul. „Ach, a máme letošní jablka. – Právě jsme vytáhli z pece koláč s lahodnými reinettes d’Armorique.“

Jedna z mnoha bretaňských jablečných odrůd.

„Bezpodmínečně,“ vyhrkl Dupin. „A jedno café k tomu.“

„V pořádku,“ Paul přikývl.

„Mně taky.“ Riwalovi se rozzářily oči. Letošní jablka! Den, kdy se objevila na stole, patřil k 365 kulinářským svátkům bretaňského roku. A inspektor znal všechny odrůdy bretaňských jablek, staré, nové, určené k pečení, na kompot… Také Dupin měl rád jablka – na koláči dozlatova karamelizovaná – ale ještě raději měl extra tenké těsto vespod.

„Mně rovněž,“ vyhrkli Kadeg a Nevouová jedním dechem.

„Kadegu, jak je to vlastně s dodávkou cinémomètres jumelles laser?“ Dupinovi nezbylo než se chopit šance a zajistit si, aby se řeč opět nestočila na Kadegovu tetu. „A nové éthylotests byly přece ohlášené taky na říjen, ne?“ Snažil se, aby to vyznělo, jako že ho to skutečně zajímá.

Nové moderní přístroje k měření rychlosti a alkotesty, to byla dvě témata, jimž se Kadeg věnoval přímo vášnivě.

„Očekávám je nejpozději koncem měsíce.“ Inspektor byl okamžitě znovu věcný. A skoro stejný jako dříve. „Katapultují nás rovnou do budoucnosti, commissaire. Přesnost laserových technologií dosahuje nepředstavitelných…“

„Co ti naši průlivoví plavci, Nevouová?“

Nebylo třeba dalších chvalozpěvů na technické inovace, Dupinovi šlo jen o to odvést pozornost.

Již několik dní si skupinka mladistvých chodila z recese zaplavat do sto metrů širokého mořského průlivu mezi oběma městskými částmi Concarneau, Ville Close a východní čtvrtí. Dvakrát denně proudily obrovské vodní masy průlivem do velkého městského přístavu dovnitř a zase zpátky. Concarneau disponovalo několikakilometrovým pobřežím a neméně nádhernými plážemi, každý si směl plavat, kde chtěl, ale pouze tam, kudy mířily lodě do přístavu a ven z něj, bylo koupání co nejpřísněji zakázáno. Plulo tudy hodně lodí, ve dne v noci. Zvláštní vzrušení při přeplavbě průlivu spočívalo v tom, že bylo třeba bojovat se silnými proudy. – Nevouová si vzala tuhle záležitost na starost, promluvila si s několika místními, aby ztotožnila povedenou skupinku. Vlastně šlo o drobnost. Nicméně dosti nebezpečnou.

„Objasnila jsem.“

„To znamená co?“

„Vím, kdo se toho účastní, už jsem si s dvěma z těch mládenců promluvila.“ Nevouová si promnula bradu a dodala: „Myslím, že to pochopili.“

O tom Dupin nepochyboval.

„A Riwale? – Co vy máte na dnešek ještě v plánu?“

„Vždyť víte, šéfe. – Půjdu si znovu promluvit s madame docteur.“

Dupin to samozřejmě věděl. Jen na to zapomněl. Vytěsnil to. Protože to bylo absurdní. Předevčírem ráno jim volali z pošty. Došlý balíček určený k doručení na druhý den, ležel přes noc na poště a ráno zvláštně a pronikavě páchl. Tou „vůní“ nasákla celá pošta. Jeden zřízenec projevil velmi jemný – až podezřele jemný – čich a byl si okamžitě jistý: cannabis. A měl pravdu. Třicet gramů špatně zabaleného konopí. Následně nedoručila balíček pošta, nýbrž policie, přesněji řečeno Le Mennová a Riwal. Příjemkyně balíčku bydlela tak trochu mimo město směrem na Fouesnant, šlo o penzionovanou městskou archivářku, madame docteur, historičku. Když ji Le Mennová a Riwal navštívili, snažili se jí zdvořile sdělit, že je to nelegální a že budou muset podat oznámení. Nadmíru rozverná sedmdesátiletá stařenka ani v nejmenším nechápala, proč. Objednávala si tuhle „medicínu“ už deset let a vždy u téhož bretaňského výrobce, fait en Bretagne. Zatím nikdo nic nenamítal. Vzápětí prohlásila, že je objednaná u kadeřníka a musí už jít, a tak se dohodli, že budou pokračovat v rozhovoru dnes odpoledne. Nebezpečí útěku nehrozilo.

Dupin měl v patnáct hodin schůzku, jež byla neméně absurdní.

Jeden profesor ze světově proslulého Ústavu mořské biologie v Concarneau měl pocit, že je pronásledován. Už tři týdny. Minulou středu se vědec, Pařížan tak kolem čtyřicítky, dostavil neohlášeně na komisařství a uvedl, že ho pronásleduje muž v modrém námořnickém pulovru. Ve svetru, který nosí desetitisíce Bretonců, Dupina nevyjímaje. A četní turisté. „Je přibližně stejně vysoký jako vy,“ vypověděl dále profesor. „Vůbec se vám hodně podobá, musím říct. Jen nosí bílé tenisky.“ Přitom profesor viděl uvedeného muže vždy pouze zdálky. Když odcházel z ústavu, sledoval ho onen muž údajně až domů, deset minut pěšky. Včera pak – profesor volal Dupinovi dnes ráno – ho viděl, když odcházel z domova. Prý pracuje na tajném projektu, uvedl profesor do protokolu, ale další informace odmítl poskytnout. Dupin věděl, že ústav mořské biologie jako první na světě zkoumá tajemství Atlantiku, jeho fauny a flóry, jež skýtají vskutku obrovské možnosti. Také Claire občas ukázala významně na moře a prohlásila: „V něm se nacházejí řešení všech našich problémů. Nejenže z něj pocházíme, stejně jako veškerý život na Zemi – moře nás může také zachránit.“ A posléze zachmuřeně dodávala: „Záchranu si vlastně nezasloužíme za to, jak se chováme.“

„Až si promluvím s madame docteur, převezmu směnu,“ řekl na závěr Riwal a jeho rysy se rozjasnily.

„Výborně.“ Dupin přikývl. „Směnou“ byl myšlen dozor nad jednou loděnicí, jehož cílem bylo předejít průmyslové špionáži. Již čtyři roky stavěl jachtař François Gabart – jeden z celosvětově uznávaných velikánů jachtařského sportu a hrdý concarneauský patriot – svůj nový super člun, trimaran „Classe Ultime“. Dlouhý dvaatřicet metrů. Aerodynamický zázrak. Celé město stavbu horečně sledovalo. Loď byla nyní už skoro hotová, Gabart s ní měl napřesrok závodit na transatlantické regatě. Její barva byla vyjádřením vlasteneckého vyznání: modrá loď pro modré město. Dva policisté byli vyčleněni, aby loděnici hlídali, což vlastně stačilo – jenže Riwal miloval svou práci, stejně jako miloval lodě. A Françoise Gabarta.

„Et voilà.“ Paul byl zpátky. S cafés – a koláči. Zavládlo ticho, každý si vychutnával dezert sám pro sebe.

V přístavním bazénu Ville Close – concarneauském Starém Městě ležícím na ostrově – pořádalo slunce nepokojně jiskřivou oslňující podívanou, zalévalo přeexponovaným světlem celý svět a obestíralo ho difuzní září. Po typickém tlumeném světle raného podzimu nebylo ani památky.

„Ano?“

Nevrleji už nemohlo něčí „ano“ pravděpodobně znít.

Bylo půl jedné. V noci.

Dupin ležel v posteli. Claire ležela vedle něj. Už dávno spala. Od deseti. Přijela z kliniky pozdě a k smrti unavená, zhltla omeletu, kterou jí Dupin připravil, rychle se osprchovala, přistoupila nakrátko k oknu, aby se podívala na moře – každovečerní rituál – a pak padla do postele.

Dupin zanedlouho ulehl vedle ní a četl si. Bláznivý příběh. Freya ze Sedmi ostrovů. Tuhle knihu mu darovala Claire. Ve skutečnosti ale nečetl, nýbrž pozoroval spící Claire. Miloval to. – Vlastně s ní chtěl o minulém víkendu někam odjet. Mělo to být překvapení. Rezervoval pokoj v hotelu Ty Mad v Tréboulu. Klenot na konci světa patřil jeho přítelkyni Armelle. Vše bylo nachystané. S Armellinou pomocí zorganizoval nádherný piknik ve skryté zátoce. Na vyhřátém písku mezi velkými balvany dokulata ohlazenými mořem. Jenže pak onemocněla jedna kolegyně, a tak musela Claire sloužit i o víkendu. Jako náhradu měla mít zítra a pozítří volno – z čehož nebudou mít oba nic, vůbec nic.

Dupin chtěl ten víkend Claire požádat o ruku. Konečně. Bylo by to perfektní.

„On – on stojí venku za dveřmi. Snažil se dostat dovnitř, mám dojem.“ Dupin poznal hlas mořského biologa. Profesor slyšitelně panikařil.

„Co to znamená, monsieur?“ Dupin byl v tu ránu bdělý.

„Viděl jsem, jak se pohnula klika. – Chce do domu.“

„Jste si jistý? Myslím, jako že se pohnula klika?“ Dupin šeptal. Nechtěl vzbudit Claire.

„Skoro jistý. – Je tma a já samozřejmě nerozsvítil.“

Dupin se posadil na posteli.

„Někdo byl před domem. O tom vás ujišťuji. Přecházel sem tam.“

„A byl to ten muž, o němž si myslíte, že vás v poslední době sledoval?“

Krátké zaváhání a pak: „To vám nemůžu s konečnou jistotou říct.“

Výborně. Dupin litoval, že dal profesorovi číslo svého mobilu. Myslel, že ho tím uklidní.

„Jste doma sám, monsieur?“

„Moje žena je tu taky. Spí.“

„Poznal byste od okna, kdo to je?“

Byla hvězdnatá noc, navíc byl skoro úplněk. Svět se za takových nocí rozhodně nenacházel ve tmě.

„Když přejdu k oknu, tak mě přece uvidí.“

„Ta osoba patrně ví, že se nacházíte v domě.“

Pokud tam vůbec nějaká taková osoba je.

„Já chci jenom…“

Cvaknutí.

„Haló? – Profesore?“

Hovor byl přerušen.

„Haló? Haló?“ Dupin už nešeptal.

„Georgesi, co se děje?“

Teď Claire přece jen probudil.

Rozespale se k němu otočila.

Dupin vstal.

„Všechno je v pořádku, Claire, spi dál. Musím si jenom něco rychle vyřídit. Hned budu zpátky u tebe.“

„Tak jo.“

Převalila se zpátky.

Dupinovi se ulevilo, zdálo se, že ihned zase usnula.

Zamířil do koupelny a opatrně za sebou zavřel dveře, potom rozsvítil a klepl na profesorovo číslo.

Nic.

„Sakra.“

Dupin vyšel rozmrzele z koupelny, vytáhl si z šatníku pár věcí a zamířil ke schodům. Dole rozsvítil a znovu zkusil profesora.

I tentokrát bezúspěšně.

„No dobře,“ povzdechl si.

Oblékal si džínsy a polokošili. Přitom si vyhledal Riwalovo číslo.

„Co se stalo, šéfe?“

„S největší pravděpodobností vůbec nic. – Ten profesor z ústavu. Myslí si, že chlap, který ho sledoval, se potuluje kolem jeho domu. Zrovna mi volal. – Spojení se znenadání přerušilo.“

„A už jste se mu nedovolal?“

„Ne. – Zajedu tam, Riwale.“

„Zcela správně, šéfe. Vy víte, že ústav je na stopě pár senzačním objevům…“

„V pořádku, Riwale.“

„Přijedu taky, šéfe. Profesor bydlí blízko mě.“

„Fajn.“ Dupin už měl klíček od auta v ruce. „Sejdeme se tam.“

„Ostatně, už jste to slyšel, šéfe?“ vyhrkl inspektor.

Komisař otevřel domovní dveře.

„A co?“

Dupin prošel zahradou. Noc byla vlahá.

„Je to velmi smutné, šéfe.“

Pořád ještě bylo jistě sedmnáct stupňů.

„Kadegova teta. – Umřela. Tak rychle to šlo.“

„Co?“ vykřikl Dupin až příliš nahlas.

„Dneska večer ji kolem půl osmé našla její neteř. Na terase, v lenošce. – Asi to bylo její oblíbené místo. Pokojně tam zesnula. Kadeg právě volal.“

„Dneska večer?“

„Dneska večer, ano. Místní doktor konstatoval smrt. Náhlá srdeční smrt. Stařecké srdce. Pohřebák z Brestu si ji už odvezl. Kadeg je na cestě tam.“

Dupin došel ke svému vozu, nasedl a nastartoval.

„Je mi velmi líto, že to slyším. Ráno Kadegovi zavolám.“

„Ona to věděla. Znamení byla jednoznačná. – A tak se to tedy stalo.“

„Nemyslím si, že…“

Dupin zmlkl. Musel uznat, že šlo o podivnou náhodu, jak se zdálo. Vždyť ještě dnes v poledne se bavili o Kadegově tetě a předzvěstech smrti – a ona byla nyní skutečně mrtvá, necelých dvanáct hodin poté. Ale jistěže byli lidé, kteří vycítili, že se jejich skon blíží. S nadpřirozenem to ovšem nemělo nic společného.

Ve 3:15 Dupin ulehl tu noc do postele podruhé.

Byl čilý jako rybička.

Byla to naprosto groteskní akce, měl to vědět předem.

Široko daleko nebyl nikdo vidět. Žádný podezřelý, žádný nepodezřelý. Ani stopa po pronásledovateli. A náhle přerušené spojení i to, že profesor pak už byl nedostupný, se dalo vysvětlit tím nejbanálnějším způsobem: vybitou baterií.

Riwal prohledal s velkou baterkou v ruce profesorovu zahradu ještě předtím, než Dupin dorazil. Aniž nalezl něco nápadného. Nato Dupin a Riwal společně pročesali ulici před domem a blízké okolí. Nakonec si ještě zevrubně promluvili s profesorem, který i nadále trval na tom, že někoho před domem viděl. Požadoval, aby sejmuli otisky prstů z kliky domovních dveří, a dal se uklidnit až ve chvíli, kdy ho ujistili, že k němu ráno někoho pošlou.

Claire ani nezaznamenala, že Dupin zalezl zpátky do postele. Když už usnula, spala hluboce a tvrdě. Záviděl jí to.

Sáhl po knize a znovu se vydal za Freyou na sedm ostrovů.

Druhý den

Dupin miloval Corniche. „Své“ Corniche. Kde s Claire už několik let bydleli. Západní část concarneauského pobřeží poblíž velké pláže Sables Blancs. S malými písčitými zátokami uprostřed světlé žuly, jemného, oslnivě bílého písku, který bláznivě kontrastoval s nesčetnými tyrkysovými a tmavomodrými odstíny moře a svěže ranní nebeskou modří. Velkolepá promenáda lemovaná košatými palmami, daleko do moře zasahující Quai Nul.

Jako každé ráno v létě si chodil zaplavat, poté co vstal a okamžitě si vypil café. Po sprše a druhém café stál vzápětí vedle svého vozu. Jako vždy se po cestě na komisařství zastaví nakrátko v Amiralu. Na croissant nebo pain au chocolat, to podle nálady, a na třetí café, tentokrát připravené v respekt budícím přístroji.

Šlo na osmou.

Také dnes, byl druhý říjnový den, léto dál nepokrytě triumfovalo, báječně svěže bylo už nyní zrána. Ještě zcela neopotřebovaný svět.

Noční scéna s profesorem mezitím Dupinovi připadala, jako by se mu zdála.

Sotva dopadl na sedadlo řidiče svého citroënu, rozdrnčel se mu mobil.

Byla to Nolwennová.

„Ano?“

„Kde jste, monsieur le commissaire?“

„Co se stalo?“

Něco nehraje. Dupin to vycítil okamžitě.

„Kadeg – někdo ho napadl,“ hlesla Nolwennová bezbarvě, „na zahradě jeho tety, včera v noci. On…“

„Co?“

Dupin ztuhl.

„Někdo ho…“

„Jak je na tom?“

„Ne moc dobře. – Ale není to životu nebezpečné. Někdo ho udeřil ze strany do hlavy, zprava. Ucho prý vypadá strašně, on…“

„Kde je?“

„V Brestu, na klinice Pasteur-Lanroze.“

„Jedu tam.“

Dupin nastartoval a šlápl na plyn.

„Přijedeme tam taky. Riwal už je na cestě. Zavolám Kadegově ženě, už to ví. Chudinka.“

„Jak k tomu došlo?“

„To zatím nevíme, monsieur le commissaire, volali nám to teprve před chvílí. Zahradník Kadegovy tety ho našel v parku jejího sídla. Silně omráčeného. Kadeg byl jen zpola při vědomí.“

„Co tam Kadeg vůbec pohledával?“

„To nevíme, byl předtím v pohřebním ústavu. Předpokládáme, že dojel do Aber Wrac’h tak ve dvacet tři dvacet a s pohřebákem se rozloučil kolem dvaceti tří padesáti. Je to asi třicet minut jízdy. – Lékař říká, že budete moct s Kadegem mluvit později. Ještě je na vyšetření. Dělají mu tomografii hlavy.“

„Kdo je na místě? V Aber Wrac’h, v tetině domě?“

„Čtyři četníci z Lannilisu.“

„Chci, abyste to všechno rozsáhle uzavřeli. Dům, zahradu, všechno. – A chci mluvit se zahradníkem.“

„Přirozeně.“

„A.“ Dupin chvilku přemýšlel, než pokračoval: „A ta neteř, která tetu včera našla. – Předpokládám, že je to Kadegova sestřenice.“

„Ano.“

„Fajn. – Uvidíme se v Brestu, Nolwennová.“

„Tak zatím.“

Dupin dojel ke kruhovému objezdu na konci Corniche a vzal to do kopce směrem na route nationale. Sešlápl plynový pedál až k podlaze.

„Takové svinstvo,“ ulevil si.

Kadeg vypadal bídně.

Hlavu měl ovázanou, na pravém uchu pak bachratou bandáž. V levé paži měl zapíchnutou infuzní jehlu s hadičkou. Riwal stál v hlavě postele a sám byl bílý jako stěna.

Ošetřující lékař diagnostikoval těžké zranění horního ucha a „těžkou komoci“. Otřes mozku. Předběžná diagnóza. Vcelku měl Kadeg, jak lékař s vážnou tváří několikrát zopakoval, velké štěstí.

„Mohlo to dopadnout také docela jinak, mohlo dojít k těžkému traumatickému poranění mozku.“ Navíc lékař mluvil o šoku. A Kadeg vskutku vypadal, že je v nitru hluboce otřesen.

„On… on tam už musel být.“ Kadeg mluvil pomalu, tiše, lámal se mu hlas. „Někde tam u stromů, v křoví. – Byla tma. Myslím, že kdyby byl úplněk, byl bych ho možná viděl, ale…“ Odmlčel se.

Kadeg opakoval věty už půltucetkrát, i když je různě formuloval. Jako by mohl útočníka přece jen poznat, stačí, když to bude líčit pořád dokola. Takhle to probíhá u traumat: Mozek si ustavičně přehrává traumatickou situaci v nesmyslné naději, že ji přece jen dokáže odvrátit.

„Prostě mě praštil. Nečekaně, zničehonic. Vlastně to nevím, nemůžu si vzpomenout. Možná větví, prknem. Jako by se mi to vymazalo. Myslím, že jsem byl párkrát jakž takž při vědomí, ale už si to nepamatuju. – Všechno se to se mnou točilo.“

„Doktor říká, že byl pravděpodobně delší dobu v bezvědomí a pak upadl do jakéhosi polospánku,“ doplnil kolegu Riwal.

Kadeg ležel na běžném nemocničním lůžku. Nicméně si zde na renomované klinice Pasteur-Lanroze na severu Brestu dali práci, aby i postele měly životný, ne tak sterilní design. Hlavy lůžka byly povlečené řasově zeleným prostěradlem a stejný odstín měl i noční stolek. Stěna za postelí byla natřená uklidňující barvou bordó. Nolwennová vyžebrala pro Kadega „chambre grand confort“ – tak se mu skutečně říkalo – což znamenalo koutek s křeslem, impozantním televizorem a – tak to stálo v popisu – „gurmetské zaopatření“.

„Opravdu se vám nepodařilo zahlédnout z útočníka vůbec nic?“ Ani Dupin si nemohl pomoci a opakoval otázku v nesčetných obměnách.

„Ne.“

„Proč jste včera v noci ještě jel do Aber Wrac’h, Kadegu?“

Dupin začal přecházet po světle zeleném linoleu v pokoji sem tam.

„Já…“ Kadeg se zarazil. „Když jsem tam viděl tetu ležet v pohřebním ústavu… Myslím… Vůbec jsem to neplánoval. – Byla to nějaká potřeba, já…“

Zarazil se.

Dupin chápal jeho potřebu velmi dobře. Obydlí, byty, domy, v nichž lidé dlouho žili, to bylo něco víc než zdi a střecha. Po čase do sebe vstřebaly cosi ze svých obyvatel. Jako by se v nich rozšířil jejich duch, jejich duše, nikde jinde nezůstávali zesnulí tak trvale přítomní.

„Jak jsem řekl. Něco jsem zaslechl. Myslím. Zvuky. Tedy když jsem byl na terase.“ Také tuto část příběhu vylíčil Kadeg už víckrát. „Od jabloní u lesa. Odtamtud přicházely ty zvuky, mám dojem. Volal jsem, že jsem od policie.“

To byla důležitá informace, díky ní byl případ ještě závažnější. Pachatel věděl, že Kadeg je policista. Byl ochoten těžce zranit, možná dokonce usmrtit policistu. Zranění hlavy mohla kdykoli přivodit smrt.

„Pak jsem…“

„Tak, teď už to doopravdy stačí.“

Vysoký mladý lékař, který předtím naléhal, aby rozhovor co nejvíc zkrátili, se připlížil jako duch a přerušil Kadega.

„Pacient potřebuje nutně klid.“ Přistoupil k infuznímu setu. „Trochu teď zmírníme kortizonovou terapii, příliš povzbuzuje. Potom už nebude mít tak jako tak chuť konverzovat. – Byl bych nejradši, kdyby teď usnul.“

Lékař měl pravdu. A víc by se od Kadega v téhle chvíli stejně nedozvěděli.

„Ostatně dorazily tři vaše kolegyně,“ řekl Dupinovi. „Mám vám vyřídit, že čekají před hlavním vchodem.“

Nolwennová, Nevouová a Le Mennová.

„Díky, doktore.“

Dupin přistoupil ke Kadegovu lůžku. „Šetřete se, Kadegu. – Postaráme se o to, to vám slibuju.“

Komisař vložil do této věty víc patosu, než měl v úmyslu.

„A mějte mou upřímnou soustrast k úmrtí vaší tety.“

Kadeg ze sebe vypravil pouze chabé „díky“.

„Dostaneme ho, Thierry.“ Riwal se celou dobu od Kadega nehnul.

Dupin pokynul Kadegovi, pak lékaři a vyšel z pokoje.

„Brzy se uvidíme,“ ujistil Riwal kolegu a následoval komisaře.

O tři minuty později stáli s Nolwennovou, Nevouovou a Le Mennovou před klinikou. Nolwennová si vyžádala podrobnou zprávu.

Riwal vše co nejpřesněji vylíčil.

„Víc na cété nezjistili?“

„Ne,“ řekl Riwal. „Zdá se, že je to jen otřes mozku. Musí týden přísně dodržovat klid na lůžku. Ucho bude třeba sešít.“

Dupin začal přecházet před vchodem sem a tam, cítil, jak v něm vztek přerůstá ve žhnoucí zuřivost.

Nikdo nebude napadat jeho lidi.

„Proč někdo jenom tak zaútočí na policistu?“ rozčílila se také Le Mennová. „A co dělala ta osoba tou dobou v parku opatství?“

Nolwennová se mračila. „Ať už jde o cokoli – někdo měl za lubem něco opravdu hnusného.“ Hlas se jí třásl rozhořčením. „Pachatel byl ochoten dopustit se vraždy. Na Kadegovi. – Na policistovi.“

Nolwennová měla pravdu. Ve všem. Jestliže pachatel zaútočil na policistu, musel počítat s ještě masivnější reakcí policie – pachatel to zjevně bral v úvahu.

„Možná,“ zamumlala Nevouová, „chtěl pachatel vniknout to tetina domu, ale odradil ho od toho Kadegův příchod. – Měli bychom tam jet.“

Tak to bylo.

„Jedeme!“ zavelel Dupin.

„Zůstanu tady u Kadega. Za chvíli dorazí jeho paní, musela ještě odvézt dvojčata k babičce,“ prohlásila Nolwennová. „Le Mennová, vy se vraťte do Concarneau a držte tam pozice.“

Dupin přikývl.

„Poslala jsem vám adresu Kadegovy tety Joëlle Contelové, monsieur le commissaire. – Ale to nejdůležitější: U vyšetřování, které má objasnit útok na inspektora Kadega, jde už několik minut oficiálně o solidární kooperaci mezi komisařstvími Brest a Concarneau. Nebylo to jednoduché, musela jsem postupovat poněkud – řekněme – vehementně. Ale Locmariaquer nakonec souhlasil.“

Prefekt. Byl s Dupinem ustavičně na válečné noze. Soužení už od prvního komisařova dne v Bretani.

Dupin sice už krátce uvažoval o tom, že případ vlastně geograficky nespadá do jejich kompetence, ale ihned tuhle myšlenku zase potlačil. Přirozeně to nešlo jinak, musejí vyšetřovat. Koneckonců byl napaden jejich inspektor.

„V rámci tohoto vyšetřování jste oprávněn velet lanniliskému četnictvu, komandantce Carmanové a její jednotce.“

„Výborně.“

Bylo to jako vždy: Nolwennová dokázala divy. A to jakoby mimochodem.

„To by bylo vážně moc pěkné. Našeho člověka někdo přepadne a vyšetřoval by to někdo cizí…“ Nolwennová zakroutila hlavou.

Dupin si pospíšil ke svému autu, parkoval přímo před hlavním vchodem.

„Uvidíme se tam.“

Byl to ráj, třebaže ten den větrný: Aber Wrac’h.

Víska s malým přístavem ležela bezprostředně u moře, přímo u ústí aber. Po obou stranách protáhlé rozeklané poloostrovy zasahující daleko do moře. Mezi nimi v širokém zálivu tucty ostrůvků a pustých skal.

Také abbaye des Anges, bývalé opatství andělů, příbytek Kadegovy tety, byl ráj. Ráj za vysokými prastarými zdmi ze světlé žuly, vzdálený několik set metrů od vsi, ležící rovněž přímo u moře podél hezké dlouhé písečné pláže.

Za bývalým opatstvím se zvedal hustě zalesněný kopec. Tyčil se jemně a harmonicky a odděloval opatství od vnitrozemí jako gigantický val. Celý areál, zdmi obklopená říše, vypadal jako z pohádky. Mniši jako vždy věděli přesně kde se usadit. Tam, kde je nejkrásněji, nejbezpečněji.

Byl to pokojný svět, nebeský svět. Idyla. Přinejmenším v tomto pohádkovém slunečním svitu, který vládl dnes také na severu Bretaně spolu s působivě setrvalým větrem. Severozápadním větrem, obtěžkaným solí a jodem z otevřeného Atlantiku. To místo mělo obzvláště silnou auru. Dupinovi nebylo nic vzdálenějšího než mysticismus, ale cosi takového zřejmě existovalo: Místa, kde člověk něco podobného cítil. V tomto případě to byla světlá, křišťálově čistá aura, jednoznačně ne temná. Ale byla narušená, a to zcela citelně.

Dupin zaparkoval přímo u zdi, kde už stály dva policejní vozy, renaulty, patrně patřily místnímu četnictvu.

Dupin v opatství ještě nikdy nebyl, na tomto kousku pobřeží se ocitl pouze jednou. V Tréompanu.

Zamířil ke vchodu, klenuté bráně zasazené v mohutné přední zdi. Za ní se tyčil prostý, ale o to impozantnější opatský kostel. Komisař odhadl jeho výšku na více než dvacet metrů, byl postavený ze stejné světlé žuly jako hradby. „Bretaňská gotika“ – svérázná směs románského a gotického slohu. Bretaňsky špičatá střecha s břidlicovými taškami lesknoucími se na slunci. Velmi vysoké úzké chrámové okno tonoucí v tajemně se třpytící modři.

Ke kostelu byla přistavěna podlouhlá budova se stejně špičatou střechou. K ní pak další, o něco nižší, a nakonec ještě jedna. Řada domů měřila na délku jistě sto padesát metrů. Poslední dům skýtal právě dost místa na snížené první patro.

Dupin prošel obloukem brány do vnitřního dvora. A bezděčně se zastavil.

Byl to pouhý jeden krok, ale bylo mu, jako by skočil do jiného světa, do jiné doby. Jako by se celý areál nacházel pod vysokou neviditelnou kopulí, v jakési vlastní sféře. Pod ochranou mohutných zdí nebyl cítil ani slabý závan. Bujné ostře světle fialové levandulové keře. V jednom rohu stál extravagantní oranžový oleandr.

Dupin spal hodně málo, ani ne tři hodiny. To pak mohl našinci svět připadat trochu zvláštní.

„Haló?“

Udělal několik kroků do dvora. Vše se tu nacházelo v jakémsi bájném stavu. Dům vedle kostela měl elegantní vchodové dveře pod bohatě zdobeným kamenným obloukem. Dřevěné dveře měly filigránské výztuže, do nichž byly zapuštěné skleněné výplně. Stejně jako okenní rámy byly natřené matnou mátově zelenou barvou. A nalevo od vchodu se nacházely kamenné výstupky, na nichž stály bachraté terakotové květináče s přepečlivě zastřiženými zimostrázovými keříky. Kamenná zeď porostlá bílým lišejníkem oddělovala nádvoří od parku, u zdi rostly velké keře bílých a starorůžových hortenzií. Jednotlivé vzrostlé stromy za nimi čněly málem do nebe. Jedna mohutná pinie jako by chtěla dorůst ještě výš než ostatní.

„Haló?“ zvolal Dupin znovu. „Je tu někdo?“

Četníci tu někde přece museli být. Krom toho měli mezitím dorazit zahradník a neteř. Dupin ovšem až na policejní auta žádný jiný vůz nespatřil.

Pomalu nakráčel k elegantním dřevěným dveřím. Vpravo visel na krátkém lodním lanu zvonek ve filigránské mosazné konstrukci.

Dupin zmáčkl kliku. Zamčeno.

Pak zazvonil.

„Haló? – Tady commissaire Dupin.“

„Tady vás nikdo neuslyší, šéfe.“

Za Dupinem se na nádvoří zjevil Riwal.

„Kolegové jsou na druhé straně opatství, kde je obytný dům s terasou.“ Inspektor vyrazil energickým krokem vpřed. „Už jsem tu jednou byl. S průvodcem. Je to tu všechno sice skutečně soukromý majetek, ale madame Contelové vždy záleželo na tom, aby zpřístupnila tohle mimořádné místo všem. Staré opatství je koneckonců významný monument.“

Riwal prošel mlčky podél celé řady domů a za poslední budovou zahnul za roh. Normálně by byl inspektor obdařil toto mimořádné místo sáhodlouhými odbornými výklady. Určitě by se toho dalo povědět mnoho, ale ne dnes.

Míjeli záhon fialově kvetoucích artyčoků se stříbřitými listy. Dupin šílel po artyčocích, nejraději je jedl v domácím octě s kerblíkem coby tajnou přísadou. Jeden z mála receptů, které znal.

Na straně odvrácené od moře se dalo dojít přímo do parku. Teprve nyní bylo vidět, jak rozlehlý zdejší areál je. Pěstěný trávník stoupal směrem k lesu.

„Ptám se, zda bychom neměli přece jen nařídit pitvu Joëlle Contelové,“ prolomil Riwal mlčení, aniž zmírnil svoje pozoruhodné tempo.

„Vy myslíte, že za daných okolností nešlo o přirozenou smrt?“

„Neměli bychom nic vylučovat.“

„Máte k tomu nějaký konkrétní důvod, Riwale?“

„Bylo by to spíš jen pro jistotu.“

Procházeli kolem budovy, která vypadala jako stará stáj. Napojená na ni byla vysoká zeď s třemi velkými dveřními oblouky. Riwal mířil neomylně rovně. Oblouky nabízely pohled do velkého vnitřního dvora ohraničeného okolními budovami. Jako by se zde zastavil čas a vládla tu nebeská věčnost. Vysoké elegantní cypřiše, divoké víno obrůstající svými křiklavě rudými listy fasádu. Člověk měl skoro pocit, že se ocitl v Toskánsku nebo Provenci. Bylo nepředstavitelné, že se nacházeli u Atlantiku, který byl zde na severu Bretaně ještě mnohem drsnější než na jihu. Fuchsie, různé odrůdy kosatců, žluté, fialové, tmavočervené. Bleděmodré kalokvěty. Růžové keře. Jalovec, odkvetlý baldrián. Velkoryse pojaté záhony, bezpochyby s těmi nejtajemnějšími rostlinami. Decentní cestičky vedly blaženou vnitřní říší kolem studny obložené velkými žulovými kvádry. Bylo zde dokonce i sloupořadí.

Zahnuli za nejbližší roh – a byla tam, terasa. Oblíbené místo Joëlle Contelové, Kadegovy tety. Terasa, na níž zemřela a v jejíž blízkosti byl inspektor napaden. Velká zvětralá dřevěná terasa přímo před dalším kamenným domem.

Čekalo je nepočetné shromáždění. Dvě četnice, dva četníci, žena tak kolem padesátky, jak odhadl Dupin – patrně neteř – mladé děvče a další muž. Pravděpodobně zahradník. Stáli u dlouhého dřevěného stolu.

Jedna z četnic vyšla dynamicky a plná elánu Dupinovi a Riwalovi v ústrety.

„Komandantka Anne Carmanová, náčelnice příslušného četnictva z Lannilisu. Vyšetřuju případ z minulé noci.“

Teprve po krátké odmlce pozdravila Dupina a Riwala úsečným „bonjour“.

„Bonjour, komandantko Carmanová,“ řekl Dupin a lehce se uklonil.

Riwal jen cosi zabrumlal. Inspektor byl přitom obvykle vysloveně zdvořilý člověk.

Komandantka měla vlnité tmavé polodlouhé vlasy, jemné souměrné rysy, drobnou postavu a působila poněkud ztraceně ve světlemodré košili s obligátními výložkami na ramenou a tmavomodrých kalhotách.

„Co tu váš inspektor pohledával uprostřed noci?“ obrátila se na Dupina. Křehkost vyrovnávala důrazným hlasem a vyzývavým postojem.

„Šlo o čistě soukromou návštěvu, nic služebního,“ vypálil zostra Riwal, který otázku očividně pochopil jako útok. „Náš kolega je synovec zesnulé madame Contelové.“

„To je mi známo.“

Dupin se pokusil zahrát si na mediátora. „Inspektor Kadeg odjel včera večer do Brestu do pohřebního ústavu, poté co tam odvezli jeho tetu. Do jisté míry proto, aby se s ní rozloučil. Potom pocítil potřebu zajet si sem. – Ještě v sobotu byl u ní na návštěvě, tady v opatství. Teta pro něj hodně znamenala.“