Přeložila Klára Kučerová

THE OPPORTUNIST Copyright © 2022 by Elyse Friedman. All rights reserved.Published by arrangement with HarperCollins Publishers Ltd, Toronto, Canada.

Translation copyright © 2023, by Klára Kučerová

ISBN 978-80-242-7039-5

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Poděkování

Mé kamarádce Gil Adamsonové

A, jako vždy, Maxovi

1

Když se telefon znova rozdrnčel, Alana ho ignorovala. Stejně tak si nevšímala esemesek a e-mailů, včetně těch označených červenými vykřičníky. Měla práci na částečný úvazek, která ji zaměstnávala, jako by pracovala naplno, a dceru vyžadující nepřetržitou péči. Neměla čas ani chuť řešit rodinné drama. Moc dobře věděla, proč se jí bratři tak zoufale snaží dovolat. Od toho mladšího, Martina, jí už několik měsíců chodily sporadické zprávy o „couře“, kterou si jejich otec nabrnkl. Týkaly se zdravotní sestry najaté starším z bratrů, Teddym, aby se postarala o potřeby starého muže, jenž slábl a byl stále mrzutější. Sestra Kelly, žena o osmačtyřicet let mladší než jejich otec, byla podle Martina bezpochyby zlatokopka, a mazaná k tomu. Určitě si ho omotala kolem prstu už při prvním mytí. Alanu to spíš pobavilo než znepokojilo. Bratrům sdělila, že je jí to naprosto jedno. Měla důležitější věci na práci. Nakonec ji s tím přestali obtěžovat.

Před několika týdny přistála v Alanině schránce rozměrná obálka. Tvrdý papír krémové barvy a na něm její jméno vyvedené zlatým, ozdobným písmem – pozvánka na svatbu Edwarda Shropshira staršího a Kelly McNuttové. Ha! Vskutku, mazaná. Pocítila záblesk uspokojení, ale v duchu už se připravovala na útok svých sourozenců rozzuřených představou, že přijdou o část svého obrovského dědictví. Alana otce nenáviděla a k bratrům cítila jen pohrdání. Neměla zájem „chránit rodinné investice“, „postupovat jednotně“ ani „krýt tátovi záda“, jak zněly některé ze žvástů, kterými ji se stále větší naléhavostí zahrnovali chamtiví sourozenci. S otcem se odcizili už před desítkami let a na této hře neměla žádný zájem. Ve skutečnosti ji upřímně překvapilo, že ji na svatbu pozvali. Muselo to být přání Kelly McNuttové. Telefonáty, esemesky a e-maily se rozjely s novou vervou. Když Alana dospěla k závěru, že jí bratři nedají pokoj, dokud neodpoví, vyťukala jednoduchou textovku o čtyřech slovech, ne zrovna rodinný vtípek, ale hlášku, o níž věděla, že ji poznají a pochopí: TOHLE JDE MIMO NÁS. Přidala smajlíka plačícího smíchy a poslala zprávu Teddymu i Martinovi.

Od té doby se jí už neozvali.

Byla to náročná noc. Lilyin alarm BiPap se dvakrát spustil. Dokázala dýchat i bez přístroje, ale ne tak dobře, a Alana se už naučila v mžiku probrat i z nejhlubšího spánku a okamžitě zasáhnout. Poprvé se rozezněl kolem jedné hodiny v noci; byl to signál upozorňující na nesprávné nasazení masky. Rychlá úprava a zpátky do postele. Podruhé to bylo otravnější: alarm hlásící netěsnost masky ve 4.28 se už nedal vyřešit tak snadno – ať dělala, co dělala, zněl pořád dál. Nakonec to opravila a Lily mohla spát, ale Alana už usnout nedokázala. Ležela v posteli a v hlavě se jí honily myšlenky. V 5.40 vstala, uvařila si kávu a v rychlém sledu zhltla dva skořicové šneky, čehož litovala už ve chvíli, kdy si z hliníkového tácku vyškrabávala do pusy poslední zbytky cukrové polevy.

Byl pracovní den, a tak Lily vzbudila brzy, pomohla jí s oblékáním a spletla jí vlasy do francouzských copů. Přes den u ní měla být Ramona a Lily se ráda pro svou oblíbenou asistentku vyparádila. Na rozdíl od Alany si Ramona potrpěla na holčičí věci: vlasy, nehty, módu. Dělala Lily manikúru a společně si listovaly v Harper’s Bazaar a Teen Vogue a kritizovaly oblečení. Ramona k nim chodila od Lilyiných tří let a Alana jí zcela důvěřovala. Jako asistentka byla velmi schopná a Lily si s ní užila spoustu legrace. Lily byla vážné dítě, ale s Ramonou se uvolnila a byla nekomplikovaná a veselá. Běžně se stávalo, že Alana přišla domů a našla je s natupírovanými vlasy plnými třpytek a s výrazným make-upem, jak se dívají na RuPaul’s Drag Race. Ramona byla tím, čemu Lily říkala „pohodářka“. Přesný opak ustavičně vystresované a vyčerpané Alany.

„V kolik přijdeš domů?“ zeptala se Lily.

„Pokud všechno půjde dobře, tak v půl šesté.“

„Kdy se naposled stalo, že to šlo dobře?“

Alana se zasmála. „Stává se to málokdy, ale občas ano. Třeba minulý týden jsem byla dvakrát doma včas.“

„To je pravda.“

„A bude s tebou Ramona.“

„Dobře, ale snaž se.“

„Vždycky se snažím, miláčku. Ale když se někdo zničehonic objeví v půl páté, nemůžu jen tak odejít. Musím mu pomoct.“

„Já vím.“

Alana pracovala na částečný úvazek v azylovém domově RedTree, který nabízel krizové ubytování pro oběti domácího násilí. Pro Alanu to rozhodně nebylo žádné terno: šlo o málo placenou a hodně stresující práci. Nic, čemu by měla věnovat ty vzácné hodiny života, kdy nepečovala o Lily. Potřebovala by nějaké psychicky nenáročné zaměstnání, třeba vázání kytic – zkrátka nějakou více méně příjemnou, na přemýšlení nenáročnou činnost, při které by si mohla odpočinout a dočerpat síly. Často snila o tom, že se stane profesionální venčitelkou psů, nebo že bude celé dny vytvářet dokonalá srdíčka v mléčné pěně cappuccina, ale přesto zůstávala v RedTree. Byla to důležitá práce, díky níž se cítila o něco lépe. Někdy si říkala, jestli její motivace není v jádru sobecká.

Když Ramona dorazila, Alana políbila Lily na rozloučenou a odešla do práce. Svou Hondu Odyssey z doby kamenné dokázala nastartovat až na třetí pokus. Právě couvala po příjezdové cestě k silnici, když za ní zastavil jakýsi lexus a zablokoval jí cestu. Zlehka stiskla klakson – byl to zdvořilý signál „já odsud fakt potřebuju odjet“. Nic. Auto tam prostě dál stálo. Zatroubila znovu, silněji, a přemítala, proč je to vždycky nějaký lexus, mercedes nebo BMW, kdo ji podjede v zácpě, odbočí v křižovatce bez blinkru nebo jí zablokuje výjezd, právě když se snaží dostat do práce. Potlačila nutkání dupnout na plyn a do toho nablýskaného roadsteru nabourat. Místo toho nechala motor své hondy běžet, vystoupila, ráznými kroky zamířila k překážejícímu vozidlu a chystala se na toho kreténa za volantem vychrlit všechen svůj vztek na řidiče luxusních aut nashromážděný během posledních několika let. Než však stačila do tónovaného okénka zabušit pěstí, sklo hladce sjelo dolů a ona uviděla svého bratra Martina, jak mluví do mobilu. Držel ho vodorovně v natažené dlani přímo před obličejem. „Dobře,“ řekl. „Já vím. Postarám se o to.“

„Co tady sakra blbneš, Martine? Musím do práce.“ Uplynulo už pár let, co ho viděla naposledy, ale vypadal pořád stejně – jen čelo měl zase o něco vyšší a možná mu přibylo pár kilo navíc. Ale pořád byl pohledný, plavovlasý, modrooký, s vyrýsovanou bradou zděděnou po otci; jen mírně opuchlý obličej a klikaté, červené žilky po stranách nosu prozrazovaly, že trochu moc pije. Byl slabě cítit kvalitní kolínskou, do které se mísil pach kůže ze sedadel luxusního auta z půjčovny.

Gestem ruky Alaně naznačil „hned jsem u tebe“. „Poslyš, Damiane, musím letět. Zavolám ti za hodinu.“ Martin zastrčil telefon do kapsy a usmál se na sestru. „Promiň.“

„Co tady děláš?“

„Nedostala jsi moje esemesky? Potřebuju s tebou mluvit. Máš chvilku?“

„Teď zrovna ne.“

„Letím za tebou bůhví kolik hodin, abych si s tebou promluvil. To na mě nemáš ani dvě minuty?“

„Musím do práce, Martine. Jestli chceš jet se mnou, klidně můžeš. Jen mě nech vyjet, pak můžeš zaparkovat na příjezdové cestě a vrátit se Uberem.“

Martin sklouzl pohledem po otlučeném odyssey. „A co kdybych tě odvezl a dal ti peníze na taxík zpět?“

„Ne, díky.“

Nuceně se pousmál. „Tak jo.“

Alana se vrátila ke svému SUV a počkala na něj. Když Martin nastoupil, držel bílou obálku z tvrdého papíru se zapínáním na knoflík a tašku z letištního obchodu s dárky.

„Tohle je pro… Tvou dceru.“

„Jmenuje se Lily.“

„Já vím. Samozřejmě. Pojmenovala jsi ji po Lillian.“

Z hedvábného papíru trčela přiblble se tvářící panenka s plavými kudrlinami.

„Díky,“ řekla Alana. „Ale na panenky je už trochu stará.“

„Aha. Kolik jí je teď?“

„Jedenáct.“

„Páni, ten čas letí. Ale myslel jsem…“

„Co?“

„No víš… Myslel jsem, že se jí pořád líbí panenky.“

„Není mentálně postižená, Martine. Hlavu má v pořádku.“

„Aha. Takže…?“

„Má vzácnou formu svalové dystrofie. Tedy vzácnou pro holky, u kluků je běžná.“

„Jasně.“

„Mimochodem, je doma. Chceš se se svou neteří seznámit?“

Její bratr se zatvářil zmateně a zraněně, jako by se ho zeptala, jestli chce darovat ledvinu nebo kojit kočku. „Myslel jsem, že spěcháš.“

„Spěchám. Jen si z tebe utahuju.“ Alana poodjela a uvolnila příjezdovou cestu. Věděla, že Martin nebude chtít Lily vidět. Sama si nepřála, aby k tomu došlo.

„Nemůžeš pustit klimatizaci?“ Martin se ovíval bílou obálkou. „V tomhle městě je strašné vlhko.“

„Promiň, je rozbitá.“ Alana otevřela zadní okénka, aby do auta proudilo víc vzduchu, ale cítila při tom zvrácené potěšení z toho, že může bratrovi odepřít luxus klimatizovaného interiéru.

„Tak, hele, já chápu, že tě tátova svatba nezajímá…“

„Opravdu nezajímá a ani tam nepůjdu.“

„Je mi úplně jedno, jestli tam půjdeš, nebo nepůjdeš, ale jsem tady, abych ti řekl, že by tě to mělo zajímat.“

„A pročpak?“

„Protože tahle Kelly dokázala tátu zblbnout a má ho pěkně v hrsti.“

„Myslíš jeho, nebo jeho majetek?“

„Obojí. Omotala si ho kolem prstu. Chystají se založit dobročinnou nadaci.“

„A to je špatně, protože…?“

„Hádej, kdo bude tu nadaci řídit, a získá tak přístup ke třem stovkám milionů dolarů?“

„Kelly McNuttová?“

„Ano, pitomá Kelly McNuttová. To je ten problém. Ta holka je nebezpečná.“ Z Martinovy kapsy se ozvalo brnknutí harfy. Sáhl po telefonu a přepnul ho do tichého režimu.

„No, můj problém to není. A vůbec, jak víš, že ty peníze nepoužije moudře a pro dobrou věc?“

„Moc vtipné.“

„Myslím to vážně.“

„Vím to, stejně jako vím, že se osmadvacetiletá zdravotní sestra bláznivě nezamiluje do svého šestasedmdesátiletého pacienta.“

Alana pokrčila rameny. „Není to pravděpodobné, ale jeden nikdy neví. Před pár týdny jsem ve Forbesu viděla jeho fotku. Pořád vypadá jako Charlton Heston na steroidech. Třeba je z těch, co si hledají náhradu za otce.“

„To spíš za dědu. Ale pochybuju, že by ji rajcoval chlap v plínkách.“

„Táta nosí plínky?“

„Je inkontinentní už několik let.“

„Hmm.“

„V tom Forbesu to nejspíš byla fotka ještě před mrtvicí.“

„Táta měl mrtvici?“

„Ano. Psal jsem ti to loni, Alano.“

„Opravdu?“

„Ježíši. Copak nečteš maily?“

„Rodinné záležitosti mi občas uniknou.“

„Každopádně pochybuju, že se mu po tomhle a po té operaci prostaty ještě postaví.“

„Dobře, víš co? Nechci o tom mluvit. Je mi líto, že s Teddym přijdete o kus dědictví. Ale jsem si jistá, že vám pořád zbude víc než dost.“

„Jo, v dokonalém světě bychom byli všichni se svým kouskem koláče spokojení. Podívej, táta dřív míval holky na hraní, jasný? A utrácel za ně peníze. Ale tohle je jiné. Tohle už vyvolává vážné otázky. Nestačí jí, že řídí domácnost a dostala ferrari a…“

„On jí koupil ferrari?“ rozesmála se Alana.

„812 GTS. Ani ti nechci říkat, kolik stojí.“

„Jako kolik?“

„Hodně.“

„Řekněme sto tisíc dolarů?“

„Zkus to vynásobit čtyřmi.“

„Páni.“

„Přesně. Řekla bys, že s touhle životní úrovní bude spokojená, že? Plus nějaká dohodnutá částka v předmanželské smlouvě, která by ji, osm let po škole, prakticky zaopatřila do konce života. Ale ne. Předmanželská smlouva zjevně nebude, protože jí věří.“

„Vážně? To je překvapivé.“

„Já vím. Přesně to se ti snažím říct. Jelikož ho nutí cvičit a jíst zeleninu, začal skutečně věřit, že jí jde o jeho dobro. Ta ženská je pěkně prohnaná a snaží se tátu proti nám poštvat. Od samého začátku nás očerňuje. Dělá to nenápadně, je mazaná jako liška. Už jí udělil plnou moc pro osobní péči. Za jak dlouho bude rozhodovat i o jeho majetku?“

„Upřímně řečeno, je to celé docela fascinující. Ale znova musím říct: není to můj problém.“

„Částečně je, pokud dojde na ten nejhorší scénář. Vezmou se, ona ho přesvědčí, že jsme všichni nevděční spratci, stane se jedinou dědičkou a ty se můžeš s dědictvím rozloučit.“

„Já na žádné dědictví nárok nemám.“

„Vlastně máš, i když není velké. Odkázal tvé dceři pět milionů ve svěřeneckém fondu.“

„Cože? To není možné.“

„Je.“

„Nikdy moji dceru neviděl.“

Martin pokrčil rameny. „Možná se cítí provinile.“ Mávl bílou obálkou. „Přinesl jsem kopii jeho závěti. Ta ovšem po svatbě přestane platit.“

„Odkázal to mně, nebo Lily?“

„Lily. Ale než bude plnoletá, spravuješ majetek ty. Takže pokud peníze nějakým způsobem použiješ na péči o ni… Chci říct, že bys mohla prodat svůj dům a koupit nový, který bude lépe vyhovovat jejím potřebám.“

„Ty myslíš, že mám v Torontu dům?“ rozesmála se Alana. „Bydlím v nájmu, Martine.“

„No vidíš. Mohla by sis koupit byt. A pořídit nové SUV, které očividně potřebuješ. V tomhle ji přece vozíš, ne? Jak je to staré?“

„Z roku 2004.“

„Ježíši. A jak starý je tenhle donut?“ Martin kopl do napůl snědeného donutu, který se válel na podlaze u jeho nohou.

„Jsem si docela jistá, že je to letošní model.“ Alana zahnula do uličky za azylovým domem. Projela úzkým prostorem mezi domy a vmanévrovala své SUV na příslušné místo vedle kontejneru.

„Tady normálně parkuješ?“

„Jo.“

„No, taky bys mohla dát výpověď v práci, jestli si myslíš, že by bylo lepší trávit víc času s Lily.“

„Mám svou práci ráda,“ řekla Alana, ale oči přitom upírala na bílou obálku.

„Tady,“ řekl Martin, vytáhl závěť a nalistoval na místo označené tyrkysovou záložkou. „Příslušnou pasáž jsem označil.“

Přečetla si odstavec týkající se jejího dědického podílu a příslušné podmínky. „A co když jeho špinavé peníze nechci?“

Martin se zasmál. „Vážně? Chceš si hrát na Green-peace? Hele, v posledních letech jsme firmu hodně pročistili. Prodali jsme všechny papírny.“

„Jo? Otec prodal rafinerie? Prodal doly? Zaplatil na daních každý cent, který dlužil za posledních třicet let? Mohla bych pokračovat, ale je ti myslím jasné, že o tohle mi nejde,“ řekla Alana.

„To je jedno. Ty peníze neodkázal tobě. Odkázal je Lily. Bude záležet na ní, jak se rozhodne.“

„Asi věděl, že já bych si je nevzala.“

„Slečna Morálka. Opravdu si to můžeš dovolit? I teď, když máš dítě?“

Alana pokrčila rameny.

„Jsi pořád svobodná?“

„Nikdo mi apanáž neplatí, jestli ti jde o tohle.“

„Není tvůj bývalý nějaký týpek ze Silicon Valley?“

Alana se zasmála. „No jo, a určitě se mu daří dobře. Ale už sedm let jsem ho neviděla ani o něm neslyšela.“

„Páni. No dobře. A jak by se ti líbilo, kdybys dostávala peníze ode mě a Teddyho?“

„Proč? O čem to mluvíš?“

„Řekněme, že máme plán.“

„Plán?“

„Vlastně takový návrh. A potřebujeme tvoji pomoc.“

V RedTree byl toho dne naštěstí klid. Alana musela vyřešit ucpaný záchod – odpady v azylu byly v příšernému stavu a celá budova se rozpadala –, ale neobjevil se žádný nový příjem, což znamenalo, že se mohla celé odpoledne věnovat fundraisingu, případně se mu nevěnovat. Měla by shánět dary pro tichou aukci, kterou každoročně azyl pořádá, ale myšlenky jí neustále utíkaly k bratrově návrhu – k prostému scénáři, v němž měla sehrát jednoduchou roli a dostat za ni slušnou odměnu, ať už by ten gambit vyšel, nebo ne. Chtěli po ní jediné – aby se s Kelly McNuttovou sešla ještě před svatbou a nabídla jí finanční částku za to, že odejde. Alana jí měla vysvětlit, že pokud se vdá a Ed během jejich manželství zemře, Alana a její sourozenci si najmou tým těch nejzuřivějších advokátů v zemi a postarají se, že dostane naprosté minimum bez ohledu na to, co stojí v závěti. Měla také Kelly říct, že sourozenci hodlají protahovat soudní spory donekonečna, takže i kdyby jí nakonec byla přiznána větší část otcova majetku (což je vzhledem k značnému věkového rozdílu nepravděpodobné), potrvá to nejméně deset let. Soudně jí zablokují přístup k penězům na tak dlouho, jak to jen bude možné, a vykreslí ji v médiích jako zlatokopku, která zneužila zranitelného starého muže. A taky se začnou hrabat v její minulosti. Opravdu jí to stojí za všechny tyhle trable? Nebylo by lepší, kdyby si vzala tučný šek, nasedla do svého ferrari, zmizela, a nikdy už tak nemusela sdílet lože s impotentním Edem seniorem? Pak Martin dodal: „A můžeš se jí zeptat, jestli opravdu chce jít proti svobodné matce, která pracuje v azylovém domě a pečuje o postiženou dceru.“ Aha, pomyslela si Alana, proto mě chtějí – vypadala bych dobře u soudu. Ale bylo za tím víc než jen to. Kdyby Kelly Edovi práskla, že se ji pokusili podplatit, bratři by mohli prohlásit, že o ničem nevěděli, a svést všechno na Alanu. Ona byla koneckonců tou zbloudilou ovcí, která se odtrhla od rodiny. Martin a Teddy byli poslušní synové a, dokud se neobjevila Kelly, právoplatní dědicové mnohamiliardového impéria. Přednést takovou nabídku osobně, to pro ně představovalo příliš velké riziko. Měli co ztratit. Zato Alaně by přinejhorším zrušili pozvánku na svatbu a Lily by vyškrtli ze závěti – a ani to nebylo jisté. Starý Ed by se dost možná nechtěl mstít na vnučce.

„Určitě mu dojde, že v tom jedete vy dva,“ podotkla Alana. „Každý ví, že nemám dost peněz ani na to, abych uhradila svoje dluhy na kreditkách, natož abych podplatila Kelly McNuttovou.“

„Pokud s tím poběží za Edem, o čemž silně pochybuju, můžeš prostě říct, že jsi jen zkoušela, jestli ho opravdu miluje. A že jsi to zjevně neměla v úmyslu zrealizovat.“

„Proč by mě to mělo vůbec zajímat? Ed moc dobře ví, že mi jeho osobní blaho může být upřímně ukradené.“

„Ale taky ví, že jsi zvědavá a že by sis nejspíš ráda kopla do jeho milostného poblouznění. Je to jedna z věcí, která by na tebe seděla.“

„Takže jsem vlastně zlomyslná mrcha?“

„Ne, ty jsi slečna Morálka. Odhaluješ pravdu, pronásleduješ pokrytce a napravuješ všechny špatnosti.“

„Jo, jasně,“ ušklíbla se Alana.

„Podívej, tohle všechno jsou zbytečné řeči. Ta holka si ty peníze vezme. Jsem si tím na devadesát devět procent jistý. Proč by měla s tátou zůstávat jen o vteřinu déle, než musí?“

„To je pravda.“

„Potřebujeme tě jen kvůli té nepatrné jednoprocentní šanci. A nakonec všichni víme, že by ti táta uvěřil. Co se týče Teddyho a mě ve stejné situaci, tak to ani náhodou.“

„Asi jo,“ připustila Alana a pousmála se nad nálepkou „slečna Morálka“.

Martin jí řekl, že pokud bude ochotná Kelly tu nabídku přednést, spolu s Teddym jí zaplatí cestu na Alfredův ostrov a dají jí padesát tisíc dolarů. Pokud ten plán vyjde, pokud Kelly přijme šek a zmizí, dostane Alana pětadvacet milionů dolarů – jeden milion, jakmile bude ta ženská pryč, a pak po dvanácti milionech od každého z bratrů z jejich dědictví, až Ed zemře („natáhne brka“ byl termín, který Martin použil). Kdyby ji Kelly práskla a Lily by kvůli tomu byla z Edovy závěti vymazána, každý z nich by jí zaplatil dva a půl milionu na pokrytí ztráty.

„A to si můžete vy dva dovolit?“

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Martin.

„Dáš mi to písemně?“

„Vypadám snad jako blázen?“ opáčil její bratr.

Alana ten návrh převracela zleva zprava a přemýšlela o jeho důsledcích. Představa, že jej zrealizuje, jí svým způsobem připadala zábavná. Ke konci směny však usoudila, že se jí do toho nechce. Bratrům nevěřila, a už vůbec se netoužila znova sejít s otcem. Z azylu odešla přesně v pět hodin s tím, že se zastaví U Grega pro kelímek zmrzliny s příchutí pečeného marshmallow, a ještě stihne dorazit domů dřív. Když však odyssey odmítlo nastartovat a ona se víc než hodinu pekla v autě vedle páchnoucí popelnice, než dorazila asistenční služba, která jí oznámila, že její SUV nejde nahodit a musí ho odtáhnout do servisu, napadlo ji, jestli to není znamení. A když jí pak následující den zavolal mechanik do práce a oznámil jí, že kromě nefunkčního startéru má odyssey prasklý válec motoru a výfuk samou díru, bylo to zpečetěno. Pokud Alana tu věc provede, dostane padesát tisíc, ať se stane cokoli. To by stačilo na koupi nového vozu – dokonce s klimatizací a dálkově ovládanou rampou pro invalidní vozíky. Zítra by mohla jednoduše vplout do autosalonu a koupit si ho. Při té představě se jí zmocnila závrať. Ještě nikdy si nekoupila úplně nové auto. Navíc si musela upřímně přiznat, že malý odpočinek od všední rutiny by jí vůbec nevadil. Kromě každoročního Lilyina týdenního pobytu na letním táboře pro děti se svalovou dystrofií se od dcery nikdy neodloučila na déle než jednu noc. Možná by jim oběma prospělo, kdyby si od sebe trochu odpočinuly. Už jen představa pětihodinového klimbání v letadle jí připadala jako dovolená. Navíc by aspoň omrkla tu vychytralou Kelly McNuttovou.

Alana řekla mechanikovi, aby opravil startér, ale s ostatními věcmi ať počká. Pak napsala Ramoně: Jaká je šance, že bys mohla zůstat s L celý týden (přespání v domě / placeno od hodiny + 50 % navrch)? O pár minut později jí přišla zpátky zpráva se selfie, na kterém se Lily a Ramona usmívaly a ukazovaly zdvižené palce: Šance je stoprocentní…

2

Ed Shropshire vlastnil domy ve Victorii, Vancouveru, New Yorku, Montaně a na Turks a Caicos, ale rozhodl se znovu oženit v tom, kde Alana v dětství trávila každé léto – v sídle o pěti stech metrech čtverečních na soukromém ostrově u pobřeží ostrova Vancouver. V mnoha ohledech byl Alfredův ostrov ideálním prázdninovým místem, zejména pro přemýšlivé dítě, které rádo trávilo volný čas zkoumáním zdánlivě nekonečných pláží a lesů na devítisetakrovém pozemku. Alanini bratři se zdržovali spíše v bazénu u domu, na golfovém hřišti navrženém Stanleym Thompsonem, případně prolézali staré průmyslové budovy pocházející z počátku dvacátého století, kdy se ostrov díky jílovité půdě stal centrem výroby cihel a dlaždic. Ovšem kam se ztrácela jejich sestra Lillian, to Alana netušila. Byla to uzavřená dívka, o čtyři roky starší než Alana, která se vždycky někam zatoulala a zapomněla na čas. Improvizované pátrací týmy ji pak vyrážely hledat, aby ji dovlekly na oběd, večeři nebo na soukromou hodinu, kterou měla domluvenou s tím či oním lektorem. Alana si vzpomínala na stížnosti jejich chůvy Patsy, že musí toulavou Lillian neustále někde hledat. Zjevně se děsila toho, že se dívce něco stane a ona za to ponese odpovědnost. Lillian měla zakázáno vzdalovat se z pláže, ale často ji přistihli, jak se koupe ve studených vodách úžiny, což končilo Patsyiným žehráním a výčitkami.

Alaniny vzpomínky na sestru byly většinou zamžené – jako když se na něco známého díváme skrze tenký, průsvitný závoj. Lillian se zdála být mnohem starší a uzavřenější než Alana. Když se však Alana ocitla v její blízkosti, chovala se k ní Lillian láskyplně a ochranitelsky. Byla to sportovně založená dívka, takový ten klučičí typ; od Martina a Teddyho si nenechala nic líbit a dala jim co proto, když si Alanu dobírali. Alana, odjakživa baculatá a pomalá, taková rodinná anomálie, byla snadným terčem. Nejen pro Teddyho a Martina, kteří ji popichovali a posmívali se jí (koule/sádlo), ale také pro štíhlé a fit rodiče, kteří ji peskovali za to, že se krmí mezi jídly nebo že dojí všechno, co má na talíři, což bylo v domácnosti Shropshireů zakázáno. Štíhlá Lillian směla beztrestně vtrhnout do kuchyně a ukořistit pro Alanu pamlsky nebo jí u stolu nenápadně podstrčit druhou a třetí porci. Jejich matka Kat, která Alaně ustavičně připomínala, že chce přece „vyrůst, ne nakynout“, byla většinou příliš opilá, aby si toho všimla. A Ed býval často na služební cestě.

Nyní byla Alana vmáčknutá do sedadla ekonomické třídy, ze stresu pojídala pringles – ten relax během letu tedy moc nevyšel – a dospěla do fáze sebepřijetí. Naposledy se s otcem setkala na matčině pohřbu před šestnácti lety a třiceti kily – v jednom z mála svých životních období, kdy byla hubená. Procházela fází sebenenávisti a sebedestrukce, kdy se živila jen pěti věcmi: whiskey Bushmills, benzedrinem, nikotinem, espressem a příležitostně kouskem toastu. Ironií osudu ji tehdy otec pochválil, že se „konečně dala dohromady“. Nad její současnou baculatostí by nepochybně vyjádřil znechucení. S nesouhlasným výrazem by sledoval všechno, co zkonzumuje, stejně jako když byla malá, a trousil by přitom pasivně agresivní poznámky, jak báječně vypadají všichni ostatní nebo kolik energie mu dodal půst o zeleninových šťávách. Ale co, kašlu na to, pomyslela si Alana. Dny ustavičných diet pro ni skončily. Smetla si z hrudi drobky brambůrků, vytáhla z kapsy před sebou jídelní lístek Air Canada Bistro a začala zkoumat nabídku občerstvení. Pak přivolala letušku a objednala si Kit Kat a balíček jahodových pendreků.

Jakmile letadlo přistálo ve Victorii, zkontrolovala Alana Ramonu a Lily. Pak zamířila k pásu se zavazadly, kde na ni už čekal znepokojivě mladě vyhlížející pilot – akné, tričko Lost Boys –, aby převzal její zavazadla a doprovodil ji k letadlu Cessna, kterým se měla přepravit na Alfredův ostrov. Alana očekávala, že ji převezou do Saanichtonu a odtud se přeplaví na jednom z otcových člunů, ale pilot jí sdělil, že Martin změnil plány poté, co se dozvěděl o té „pádlařské fiestě“ v Cordovském průlivu.

Když se blížili k ostrovu, Alana spatřila, že je obsypán desítkami kánoí a kajaků. A uvědomila si, že takzvaná pádlařská fiesta byla ve skutečnosti protestem na podporu skupiny původních obyvatel, kteří si nárokovali Alfredův ostrov jako součást svého tradičního území. Podobný spor, který se týkal původního kmene Tsawoutů a sousedního Jamesova ostrova (vlastněného americkou telekomunikační firmou), inspiroval protestující k zahájení vlastního soudního sporu proti kanadské vládě. V žalobě žádali vládu, aby odkoupila Alfredův ostrov (oceněný na jednasedmdesát milionů dolarů) od společnosti jejího otce a navrátila jej původním obyvatelům na základě toho, že byl součástí Douglasových smluv, které jim právo na tuto půdu zaručovaly. Právníci ovšem nevěděli, že její otec se řídí vlastními zvrácenými principy a nikdy se nevzdá toho, co považuje za své, bez ohledu na nabízenou částku. Alana, ačkoli beznadějně nemajetná, podpořila kampaň na GoFundMe polovinou svého měsíčního platu, jen aby potomkům původních obyvatel pomohla v jejich právní bitvě. To ovšem její otec netušil. Při tom pomyšlení se usmála, vystoupila z letadla a dívala se, jak pilot vykládá její zavazadla na letištní plochu.

„Darla se o vás postará,“ řekl a gestem ukázal na blížící se golfový vozík.

„Díky moc.“

„Za nic. Přeji vám příjemný pobyt.“

Vlezl zpátky do kokpitu, posunul si sluneční brýle na čelo a začal cosi ťukat do telefonu. Golfový vozík zastavil, vyskočila z něj mohutná žena s krátce střiženými šedivými vlasy, přistoupila k Alaně a podala jí mozolnatou ruku.

„Vítejte,“ řekla. „Já jsem Darla.“

„Těší mě. Alana.“

„Jo,“ kývla žena a pak zavolala na pilota: „Ahoj, Franku.“

Zamával jí, pak Darla popadla zavazadla a naložila je do vozíku. Byla to podsaditá žena s velkou hlavou a postavou ve tvaru obráceného trojúhelníku – nahoře mohutná, zužující se do úzkých boků a nohou. Alaně připomínala tasmánského čerta, tu postavičku z animáku, navlečeného do polo trička, khaki šortek a pevných bot, ze kterých čouhaly vysoké bílé ponožky.

„Je to fajn, být zpátky, co?“ prohodila Darla, když se vozík rozjel.

„Voní to tu stejně, jako když jsem byla malá,“ řekla Alana.

Darla zřejmě pochopila, že o tom nechce mluvit, a změ-nila téma. „Připravili jsme pro vás chatu číslo 1, ale Martin říkal, že ostatní jsou taky volné, pokud si budete přát.“

„Aha,“ hlesla Alana a zasmála se. „Kdoví proč jsem si myslela, že budu bydlet ve svém starém pokoji.“

„No, jestli o to stojíte, stačí promluvit s tátou nebo s bráchou.“

„Ani ne. Já jen… Vlastně jsem o tom nepřemýšlela. Chata dává smysl. To je ta nejblíž k domu, ne?“

„Jo,“ přikývla Darla. „A podle mě ta nejlepší.“

„Skvělé,“ řekla Alana. Chata číslo 1 byla fajn. Snažila si vzpomenout na zbylé tři, ale dokázala si vybavit jen tu nejblíž k pláži. Chatky pro hosty byly pro ni a její sourozence v dětství přísně zapovězené, a když se je odvážila prozkoumat, byly vždycky zamčené a měly zatažené závěsy.

„Takže… Vy bydlíte tady na ostrově?“ zeptala se Alana.

„Jo. Ve služebním bytě… Jsem vrchní správce nemovitosti.“

„Aha. Fajn.“

„Hospodyně je paní Keithová, kdybyste něco potřebovala.“

„Dobře, díky.“

Alaně se zrychlilo srdce, když golfový vozík projížděl kolem hlavního sídla. Její podivný úkol jí teď připadal zcela reálný a naplnil ji nervní, úzkostnou energií.

„Už tam budeme,“ prohodila Darla, když odbočily na pěšinu vedoucí do lesa.

Douglasky tu byly mohutné a vysoké, vůbec se nepodobaly jehličnanům, které znala z Ontaria. Tyhle vypadaly prehistoricky. Jako z Jurského parku.

„Podívejte,“ hlesla Alana a ukázala na několik jelenů, kteří se procházeli v zeleni.

„Sakra,“ prohodila Darla. „A já si nevzala pušku.“

„No jo.“ Alana předpokládala, že si dělá legraci.

„To jsou daňci. Škodná. Žerou původní rostliny a ničí planiky. Mám od vašeho táty příkaz odstřelit všechny, které uvidím.“

„Aha,“ zamumlala Alana. „Dobře… Ale tyhle jste možná ani neviděla?“

Darla na ni vrhla pobavený pohled. „Teď mluvíte jako snoubenka vašeho otce.“

Alana se zasmála. „Tak to už se těším, až ji poznám. Zatím toho o ní moc nevím.“ Vyslovila to jako otázku a čekala, že jí Darla poskytne nějaké informace, ale ta se nechytla a jela dál.

„Tak jsme tady,“ pronesla Darla a zastavila u chaty číslo 1, roztomilého domku ve tvaru písmene A, který byl natřený zářivě tyrkysovou barvou s bílými detaily.

„Tuhle si pamatuju,“ řekla Alana. „Ale dřív bývala z přírodního dřeva.“

„Před pár lety ji natřeli. Aby neshnila.“

Alana vystoupila z vozíku a natáhla se po tašce, ale Darlina silná ruka byla rychlejší.

„Mám to,“ řekla a popadla také kufr, příruční zavazadlo, a dokonce i Alaninu kabelku.

„Ach… Díky.“

Darla vynesla zavazadla po schodech na verandu, odemkla vchod a podala Alaně klíč.

„Díky,“ zasmála se Alana. „Nejsem zvyklá, aby mi někdo nosil tašky.“

„Teď zase mluvíte jako slečna McNuttová,“ usmála se Darla a zamířila zpátky ke golfovému vozíku. „Drink se podává u bazénu v pět hodin. Martin chtěl, abych vám to řekla.“

„Aha. Budou tam všichni?“

„Nejspíš ano,“ přikývla Darla. „Viděla jsem, jak připravují občerstvení.“

Alana by v tu chvíli nejraději skočila do golfového vozíku a uháněla zpátky k přistávací ploše. Kdyby už bylo letadlo pryč, mohla by přeplavat průliv a dojet na letiště stopem. Místo toho se zhluboka nadechla a mrkla na telefon, kolik je hodin. Na to, aby se připravila a uklidnila, jí zbývalo pouhých pětadvacet minut.

„To je ona?“ uslyšela Alana Eda, když kráčela po velkých plochých kamenech, jimiž byl prostor kolem bazénu vydlážděn, k hloučku lidí. Z jejího pohledu to vypadalo jako na nějakém obrázku z časopisu Architectural Digest. Její otec v bílém obleku a slaměném klobouku seděl na velké zaoblené pohovce pod nově postavenou pergolou – tedy pro Alanu byla nová, za jejího dětství tam nebyla, stejně jako venkovní sauna opodál. Po jeho levici seděla dlouhonohá blondýna, která vypadala jako italská filmová hvězda, v černých šatech bez rukávů, velkých slunečních brýlích s obroučkami ze želvoviny a s plavými vlasy staženými do pevného drdolu. Naproti nim, v sametovém křesle vedle květináče s bujnou bugenvilejí, seděl Martin v tričku s výstřihem do V a bílých kalhotách. Nějaký nažehlený muž z personálu udržoval oheň v důmyslně vykachlíkované peci na pizzu, zatímco další leštil skleničky u provizorního baru. Alana okamžitě zapochybovala o vhodnosti svého oblečení – starých letních šatů značky GAP a gumových žabek.

„Ahoj,“ pronesl Martin a vstal, aby se s ní pozdravil.

„Ahoj,“ zamávala Alana skupince a doufala, že se ji nikdo nepokusí obejmout nebo políbit.

Blondýnka se postavila, uhladila si šaty a napřáhla k ní ruku s dlouhými nehty, ochablou jako leklá ryba. Zblízka Alana viděla, že rty má uměle zvětšené do obludných rozměrů.

„Tohle je moje přítelkyně Gertruda,“ představil ji Martin.

„Ach,“ hlesla Alana. „Těší mě.“

„Mě taky,“ prohodila Gertruda s úsměvem.

„Změnila sis účes,“ prohodil Ed, který zůstal sedět.

„Jo,“ přikývla Alana a dotkla se svých vlasů. Byla v šoku, jak otec zešedivěl a zeslábl. Byl jako pytel kostí.

„Dáš si něco k pití?“ zeptal se Martin.

Jo, aspoň pět panáků, pomyslela si Alana a srdce jí bušilo. „Ano, díky. Dám si vodku s martini a kapkou citronu na ledu.“

„To je Kellyino pití,“ prohodil otec a roztáhl rty do křivého úsměvu. Zuby měl stále dokonalé, ale půlka obličeje byla ochablá a vyslovoval trochu nezřetelně.

„A co není její pití?“ ucedil Martin šeptem, když se prosmekl kolem Alany.

„Á, tady ji máme,“ prohlásil Ed.

Alana se otočila a dívala se, jak se k nim svižným krokem blíží Kelly. Vůbec nevypadala jako budoucí trofejní manželka a zlatokopka. Měřila tak metr pětapadesát a vážit mohla pětačtyřicet kilo i s postelí. Žádná prsa ani boky, o kterých by se dalo mluvit, kudrnaté oranžové vlasy stažené do culíku a pihy po celém obličeji, na krku i na pažích. Na sobě měla ustřižené džínové šortky, tílko a plátěné tenisky. Vypadala jako dítě.