Copyright ©2015, 2016, 2017 by Kevin Hearne

All Rights Reserved

Copyright ©2023 for the Czech translation by Julie Nováková

Copyright ©2023 for Cover by Dalen Gara

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9634-0

Obsah

- Předehra k válce

- POHŘEŠOVANÝ PUDL

- KAPITOLA 1:

- KAPITOLA 2:

- KAPITOLA 3:

- KAPITOLA 4:

- KAPITOLA 5:

- KAPITOLA 6:

- KAPITOLA 7:

- KAPITOLA 8:

- VEVERKA NA VLAKU

- KAPITOLA 1:

- KAPITOLA 2:

- KAPITOLA 3:

- KAPITOLA 4:

- KAPITOLA 5:

- KAPITOLA 6:

- KAPITOLA 7:

- KAPITOLA 8:

- KAPITOLA 9:

Předehra k válce

Povídka se odehrává týden až deset dní po skončení Zničeného, sedmého svazku Kronik Železného druida.

Na bažinaté pláni v hodinách před úsvitem panovalo snad až přílišné ticho. Hlasité cvrkání hmyzu a hrdelní volání žab, tak pronikavé ještě před okamžikem, utichly v nervózní cvrkot, a určitě to nebylo mou nebo Oberonovou přítomností. My jsme tu nebyli lovci. Přikrčil jsem se ke svému psovi ve vysoké trávě a položil mu dlaň na hřbet. Nechtěl jsem nás prozradit komukoli, kdo by mohl naslouchat, a tak jsem k vlkodavovi promluvil přes naše sdílené mentální pouto.

Buď tiše. Někdo nás sleduje.

<Kdo?>

Nejspíš to za chvilku zjistíme, až po nás skočí.

<Až po–? To snad není tvůj plán, nebo jo? Počkat, až po nás skočí?>

Neměl jsem v plánu si hrát na kořist, ale o tom, co bude k večeři, většinou rozhodují tvorové s ostrými zuby a prázdným žaludkem.

<Ale no tak, Attiku! Udělej tu svou druidskou věc. Promluv si s elementálem a pověz mu, ať hladové predátory pošle někam jinam.>

To by bylo podvádění.

Oberon se zeširoka rozhlédl, jak mezi stébly do pasu vysokých travin mezi jezírky stojaté vody pátral po čemkoli blížícím se k nám.

<Doufám, že tě nezklame můj nedostatek morálky, Attiku, ale když jde o to se nenechat sežrat, jsem docela pro podvádění.>

Musíme svoje vnímání uvést zpátky do dobré formy, Oberone, a příroda nám tu poskytla příležitost si ho otestovat. Není nic lepšího na procvičení sluchu než být projednou kořistí místo lovce.

<Zaprvé, moje vnímání funguje bezvadně. Zadruhé, proč ho musíme cvičit zrovna tady? Nemůžeme místo toho jít na jeden z těch larpů se zombíky, kteří ti doopravdy nesežerou mozek, jenom na sobě mají spoustu make-upu a pronásledují tě?>

Už jsem ti řekl, že se tu musíme s někým setkat. Žije tady poblíž.

Nacházeli jsme se na západě Etiopie, poblíž hranice se Súdánem, v divočině známé dnes jako národní park Gambela. Většina sestávala z travnatých plání a bažin jako ta naše, jen místy se z nich nořily zalesněné kopce jako ústupek rozmanitosti krajiny i místnímu životu. Pásla se tu stáda afrických buvolů a velkých antilop jako buvolců a vodušek. Lovily je smečky lvů a další velké kočky a na mršiny se slétali supi.

<Jo, ta věštkyně. Mám dotaz: Co když se za úsvitu probudí a ze svých run nebo čehosi vyčte, že nám dneska má předpovědět budoucnost, akorát nás něco sežere, takže má nakonec dneska volno, a pak její runy nevědí, co na to říct, až na `hej, jak si asi v téhle sezoně povedou Broncos'?>

Cože? Oberone, tohle je ten nejbizarnější hypotetický scénář, na jaký jsi mohl přijít. Vždyť ona ani nepoužívá runy.

<No, znervózňuješ mě. A neodpověděl jsi mi na otázku.>

Odpovím ti: takhle věštění nefunguje. Neřekne ti, že jedna verze budoucnosti právě zanikla, a nevede plané řeči. Když už něco odhalí, ukáže nejpravděpodobnější verzi budoucnosti, a vždycky záleží na výkladu. I když znamení interpretuješ správně, okolnosti pořád mohou budoucnost změnit. Vzpomínáš si, co o budoucnosti řekl mistr Yoda?

<Obtížné je vidět. Vždy v pohybu budoucnost je.>

Přesně tak. Tak už pojďme. A pozorně se rozhlížej a větři.

<Tak jo, ale pořád si myslím, že bychom měli podvádět. Nechci se stát součástí místního koloběhu života. Hej, když už jsme na to narazili, víš, že v téhle části Afriky se surikaty bratří s prasátky a prozpěvují si veselé písničky o bezstarostném životě?>

Víš ty co? Pokud na ně narazíš, můžeš se připojit.

<Super.>

Plížili jsme se bažinou tak tiše, jak to jen šlo. Mé kroky občas v bahně začvachtaly a za absence hlasů místní zvěře zněly nezvykle hlasitě. Byl jsem vděčný, že nás kryje alespoň háv temnoty.

Přičaroval jsem nám noční vidění, abychom dobře viděli, a dávali jsme pozor na veškeré zvuky mimo šustění našeho vlastního pohybu. Něco jiného naopak naslouchalo nám.

Víš co, Oberone? Vsadím se s tebou o klobásku, že je to gepard.

<Tak to ne! Posledně, když jsme se vsadili o klobásku a já prohrál, jsi ji snědl přímo přede mnou a pomlaskával si přitom. Pořád ještě se mi zdají noční můry o Klobásce, co mi unikla. Krom toho už nejspíš víš, co po nás jde.>

Přísahám, že nevím. Hraju čistou hru. Asi na to díky svému čichu přijdeš první.

<Zatím cítím jen nás a tuhle cizí bažinu. Ne, počkat! Attiku, cítím smrt->

To bylo veškeré varování, kterého se mi dostalo před tím, než po mně z trávy po mé levé ruce skočil upír s nataženýma rukama a povalil mě do bláta. Duchapřítomně jsem se kryl předloktím, abych si chránil krk, ale nebyl jsem schopen ničeho jiného, jelikož pravou ruku jsem měl uvězněnou pod sebou. Do levého předloktí se mi zabořily špičáky a dlouhé ostré nehty se mi zarývaly do ramenou.

<Attiku!>

Zůstaň, kde jsi, Oberone!

Upír by ho klidně zabil bez mrknutí oka. Nechtěl jsem mu k tomu dát příležitost, zvlášť když bych ho sám mohl být schopen zabít pouhou myšlenkou. Jelikož upíři nebyli živí, Gaia nám dovolovala rozrušit jejich vazby na prvočinitele. Trik spočíval v tom zůstat naživu tak dlouho, aby se vám to podařilo. Už jsem takhle málem zahynul rukou – a tesáky – upíra skoro tak starého jako já sám. Od té doby jsem se snažil si vyrobit takový amulet, který by jen mým myšlenkovým příkazem rozpustil vazby. Zádrhel byl v tom, že po ruce nebylo moc upírů, na kterých bych se mohl cvičit a amulet zdokonalit.

Má přítelkyně Granuaile se mě zeptala, proč jsem se nemohl cvičit prostě na mrtvolách, jelikož těmi upíři v podstatě byli.

„Jenže nejsou jenom tím,“ odpověděl jsem jí tehdy. „Obyčejná mrtvola nechodí kolem a nesaje lidem krev. Upírům dodává zdání života a sílu magie. Vidíš je jako šedou auru se dvěma rudými ohnisky v hlavě a srdci. Musíš rozvolnit i vazby magie, nejenom hmotného těla. Vzpomeň si na to staroirské zaklínadlo: útočí napřed na magii a teprve potom na tělo, aby se k němu magie znovu nenavázala. Proto musím amulet vyzkoušet na skutečných upírech, aby to fungovalo.“

Můj jediný předchozí pokus vedl k tomu, že dotyčný upír pocítil něco jako drobné zažívací obtíže. Vypadal překvapeně, ale nijak zvlášť raněně. Už to ovšem byl slibný výsledek – přinejmenším fungovalo zacílení a nějaký efekt amulet měl. Od té doby jsem ještě upravil vazbu a způsob výroby amuletu a doufal, že teď bude fungovat lépe.

Spustil jsem ho, právě když upír pustil mou ruku a znovu se mě pokusil kousnout do krku. Síla zaklínadla ho zasáhla jako úder na solar.

Začal dávit krev a svíjet se v křečích. Na okamžik zavřel oči a pak je zase plné překvapení otevřel. Svíral si hruď, jako by měl infarkt, a já ho dokázal odstrčit a odvalit se stranou. Překotně jsem drmolil slova celého zaklínadla. Upír se rychle vzpamatoval a znovu se na mě vrhl, ale teď už jsem byl připraven a nenechal se opět srazit k zemi. Vyhnul jsem se jeho útoku a dokončil zaklínadlo, načež se upír uvnitř svého šatstva se začvachtáním rozpustil a jeho hlava vybuchla v krůpěje krve a prach z kostí.

<Týjo, tohle bylo docela úžasný. Víš, kolik lidí by si to pustilo na YouTube, kdybychom to natočili?>

Lepší otázka zní: Co tady dělal ten upír? Nebo možná: Jak se zvládnu co nejdřív umýt? Byl jsem celý pokrytý bahnem, což se stává, když se v něm vyválíte, a potřeboval jsem si zahojit poranění.

Aktivoval jsem svůj léčivý amulet a nechal Gaiu hojit mé rány.

<Na to jsem se chtěl zeptat hned potom. A taky po tom, jestli jsi v pořádku.>

Jo, díky, jsem v pohodě. To kousnutí se zacelí rychle. Ale měli bychom se dát do pohybu. Začínám si dělat starosti o Mekeru.

A můj amulet zjevně ještě potřeboval zdokonalit. Sice zasáhl ohnisko síly v upírově srdci, ale nezničil ho, a jeho hlavě se nic nestalo, dokud jsem celé zaklínadlo nevyslovil nahlas. Budu na tom muset dál pracovat. Upravit vyslovované kouzlo na myšlenkové v takové blízkosti mého železného talismanu bylo tak náročné, že zdokonalení nového amuletu mi většinou trvalo celé roky.

Pozorně větři, jestli tu nejsou další upíři, řekl jsem Oberonovi, ale trochu zrychleme, ano?

Vlkodav hladce natáhl krok, aby mi stačil, a z močálu jsme se vynořili do mírně sušší travnaté pláně, která pak ve vyšších nadmořských výškách přecházela v křovinatou savanu. Byl jsem v téhle části světa naposledy tak dávno, že tu zbývala už jen hrstka provázaných stromů, a vílí strážci zjevně do jisté míry zanedbávali své povinnosti, což znamenalo, že jsme museli do cíle překonat notný kus cesty.

Mekera zcela plánovitě žila v ústraní, mimo systém. Vyzkoušela si nejrůznější vymoženosti moderního světa a pokývala „jo, to je užitečné“, ale neopomněla podotknout, že připojení k elektrické síti ji drželo ve městech poblíž spousty dalších lidí, a ona si od lidí raději držela odstup. Po druhé světové válce a italské okupaci Etiopie se ten odstup ještě zvětšil – nejspíš se jí tehdy něco přihodilo a já o tom nevěděl, protože tehdy mě zaměstnávalo převádění lidí přes francouzské Pyreneje z dosahu Třetí říše. Nemluvila o tom, když jsem ji pak přišel navštívit. Z jejího pronikavého pohledu jsem měl pocit, že nedokáže uvěřit, že si ji vnější svět znovu našel a něco po ní chce. Ale jelikož jsem patřil mezi hrstku lidí schopných splnit jí jedno konkrétní přání, nabídla mi výměnný obchod: já jí zařídím místo, kde by mohla nějaký čas žít o samotě daleko ode všech, a ona mi bude věštit nejbezpečnější místa na světě, kde bych se mohl v příštích desetiletích skrývat před Aenghusem Ógem.

Osamocená skála vprostředku savany, vzdorný výčnělek shlížející na pasoucí se stáda, si doslova koledovala, aby se z ní stala tajná skrýš. A tak jsem pro ni za pomoci místního elementála jednu postavil. Ve skále jsme vytvořili jeskyni s vchodem shora neviditelným a se zastíněnou terasou. Vše ostatní se nacházelo pod zemí, v chládku a chráněné nepropustnou horninou, takže během období dešťů nehrozilo zaplavení. Měla studnu plnou čiré čisté vody, ve spodní části jeskyně bylo dost chladno, aby tam mohla skladovat rychle se kazící potraviny, a dařilo se jí docela dobře.

V devadesátých letech, než jsem se přestěhoval do Tempe a osvojil si Oberona, učinila Mekera ústupek moderní době a poslala mi dopis do San Diega – úctyhodný výkon vzhledem k tomu, že jsem tam žil jen pár týdnů a nikomu neřekl, kde jsem – a v něm mě žádala, abych jí domů zavedl elektřinu. Chtěla sporák a další moderní vymoženosti a k jejich napájení potřebovala větrné turbíny. Nebylo snadné pro ni vytvořit funkční kuchyň a laboratoř, ale bavilo mě to. Obzvlášť když odměnou za mou práci byla velmi přesná věštba, kde potkám svého nejlepšího přítele. Strávil jsem příliš dlouhý čas bez zvířecího společníka a cítil, že je čas to napravit a nalézt toho pravého psa. Bez přítele, kterému byste mohli důvěřovat, jste mohli zanevřít na moderní život i na svět a stáhnout se z něj podobně jako Mekera.

„V útulku v Massachusetts je irský vlkodav,“ řekla mi tehdy, právě když se ve Spojených státech všechno točilo kolem nevěry jejich prezidenta. „Pokud tam dorazíš přesně v tuhle dobu, zastihneš ho tam hned po příjezdu.“

Bylo důležité tam být včas, protože útulky nově přijatá zvířata kastrují.

Zastihl jsem Oberona na cestě za veterinářem. Podobně Granuaile odchytila Orlaith před tím, než mohla být vykastrovaná. Jednou spolu budou mít štěňata a já se na to náramně těšil.

Nikdy jsem se Oberonovi nesvěřil, jak jsem ho tam našel nebo jaký osud by ho čekal, kdybych se o den nebo dva zpozdil. Nejspíš by z toho měl noční můry.

I když bylo časné ráno a na šedé obloze se daly sotva postřehnout první známky svítání, Mekera seděla venku na terase na rozkládací židli, když jsme k ní celí zadýchaní po běhu bez doplňování sil ze zdrojů země doběhli.

„Zdravím, Mekero.“

Netvářila se, že by se chystala přivítat starého známého, a její hlas zněl mrzutě. „Hmm. Říkala jsem si, že dorazíš spíš dřív než později. Možná ne pokrytý blátem, ale i tak – dobré načasování. Káva je skoro hotová. A mám tu sýr a indžeru, pokud máte hlad,“ zmínila se o tefových kváskových plackách, v Etiopii tak oblíbených. Vstala ze židle. Na sobě měla dlouhou bílou lněnou tuniku s vysokými rozparky po stranách. Kolem krku měla asi pět centimetrů širokou zlato-zelenou výšivku, která se uprostřed spojovala, vedla v širokém pruhu až ke kolenům a tam se rozvětvovala do vzoru etiopského kříže. Podobný styl oblékání patřil k Habešanům, kdysi dávno jedněm z prvních konvertitů ke křesťanství. Mekera bývala jáhenkou v etiopské ortodoxní církvi, ale myslím, že té role se vzdala někdy na počátku dvacátého století. Vlasy si ponechávala neobarvené a udržovala si vzhled čtyřicátnice. Do tmavohnědých bot do půli lýtka, které nosila jako jednoduchou ochranu proti uštknutí hadem, měla zastrčené khaki kalhoty.

Zarazila se s rukou a klice dveří a ohlédla se na Oberona. „Veliký pes. To je ten, o kterém jsem ti řekla minule?“

„Ano.“

„Nesežere nebo nepomočí mi snídani, že ne?“

„Jistěže ne. Je velmi dobře vychovaný.“

<Cože? Na to nemusím být dobře vychovaný! Kdo by počůrával snídani, Attiku? Jaký pes by kdy – počkej, to se někde v okolí pohybují takoví psi? Ničitelé snídaní?>

Jsem si jistý, že se kolem potulují divocí psi. Ovšem jestli jsou až tak divocí...

„Tak pojď dál a posaď se tu.“ Mekera otevřela ocelové dveře. Zevnitř se slyšitelně vyřinul závan vzduchu vonícího kávou.

<Slyšel jsem správně, že ti o mně řekla?>

Ano. To díky ní jsem tě objevil.

<Aha! To tady rozhodně nic nepočůrám.>

Následovali jsme ji po schodech dolů do obývacího pokoje, kde stál kamenný stůl obklopený čtyřmi dřevěnými židlemi, které jsem sám vytvořil pomocí vazeb. Odtamtud se šlo do kuchyně, kterou jsem jí v devadesátých letech rozšířil o moderní vybavení. Spatřil jsem, že tu Mekera pořád měla zásobu svíček, ale většinu osvětlení zajišťovaly výkonné žárovky.

„Čekala jsi, že se tu ukážu?“ zeptal jsem se, zatímco jsem si z rukou a paží omýval ve dřezu bahno a ona nalévala kávu. Oba jsme ji pili černou.

„Ano,“ přikývla a odnesla šálky na stůl. Tam na mě počkala, zatímco jsem se sušil utěrkou. Oba jsme vděčně upili, než pokračovala: „Neviděla jsem tě ale ve věštbě. Jen jsem na základě toho, co se dělo, čekala, že se tu objevíš. Potkal jsi venku toho upířího přisluhovače?“

Zamračil jsem se. „Ne. Jakého přisluhovače?“

„Slouží upírům. Sleduje mě naprosto bez ohledu na to, jak nesnáším být sledována. Čumí na mě každý den. Přinejmenším tedy na moje dveře. Nejspíš tě viděl přicházet.“

„Neviděl jsem ho,“ řekl jsem a v duchu se proklínal, že jsem po cestě sem nebyl opatrnější. „Ale myslím, že toho upíra jsme dostali.“

Mekera pozdvihla obočí v mírném překvapení.

„Dostali jste upíra? No, na tom nesejde. Jejich služebník jim o tobě řekne, a než zítra vyjde slunce, budeme mít na krku celou tlupu upírů. Tohle byl nejspíš můj poslední úsvit. Není divu, že jsem nedokázala uzřít, co se dnes stane, když ses tu objevil. Ten tvůj amulet všechno zamlžuje.“

„Já vím. To je jeden z důvodů, proč jsem tu. Svým vlastním věštbám už nevěřím. Věštění mi ostatně nikdy moc nešlo.“

Mekera mi namířila ukazovákem na krk. „To je tím chladným železem. To si ho nikdy nesundáváš?“

„Mohl bych, ale to bych se připravil o jeho ochrannou moc. To je pro mě poslední dobou riskantní. A jelikož bych se rád dozvěděl něco o svojí budoucnosti a v budoucnu ho budu určitě nosit dál-“

„Nemůžeš se spolehnout na to, co uzříš, když ho na sobě nemáš,“ dokončila Mekera.

„Přesně tak.“

„To jsi za věštbou urazil pěkný kus cesty, příteli. Jsou věštci na opačné straně světa příliš zaměstnaní?“

V poslední době jsem často naslouchal Morrígan, ale ta byla po smrti a mezi Tuatha Dé Danann panovaly napjaté vztahy.

„Nedůvěřuju jim.“

„Hmm. A mně důvěřuješ? To bys neměl.“

„Proč ne? Ten tip, co jsi mi dala v šestnáctém století – že káva je příští na řadě jako cenný artikl – byl přesný.“ Ukázal jsem na svůj šálek. „Díky tomuhle jsem zbohatl. Stal jsem se nejnenápadnějším kávovým baronem světa.“

Mekera si odfrkla. „Vážně? A kam všechno to bohatství přišlo?“

„To je na delší vyprávění, ale muž jménem Werner Drasche získal přístup k mým účtům a vybrakoval je. Všechny peníze jsou pryč.“

„To vyprávění si můžeš ušetřit. Vím, jak k tomu došlo. To já mu řekla, aby šel po Kodiaku Blackovi, pokud se chce dostat na kobylku tobě.“

Trhl jsem sebou a cítil se, jako by se mi v žaludku usadil kámen.

Kodiak Black a já jsme byli dlouholetí přátelé. Byl dokonce jedním z mých nejdávnějších přátel; seznámili jsme se, ještě než se většina Starého světa dozvěděla o existenci Nového. Léta trávil jako obří medvěd a zbytek roku jako člověk; říkal tomu, že hibernuje. Když se světadíl začal zaplňovat lidmi, které nezajímala příroda a nechránili ji, dělal jsem, co jsem mohl, aby jeho zbožňované lososí potoky na Aljašce zůstaly nezasažené a čisté, a on se mi na oplátku staral o většinu mých financí, když začalo být jasné, že bude potřeba, aby na ně někdo dohlížel. To ho ovšem stálo život – a způsobem, ze kterého mi naskakovala husí kůže. Pochyboval jsem, že jeho duše stále někde existuje, jelikož jeho životní sílu vysál arkánní živosaj Werner Drasche.

„Já ti to přece říkala,“ ozvala se Mekera. „Nemůžeš mi věřit.“

„Zradila jsi mě?“

Ta poznámka si od ní vysloužila úšklebek. „Nikdy jsem ti nebyla nějakým způsobem věrná. Ale ano.“

„Proč? Co jsem provedl?“

„Neprovedl jsi nic, Siodhachane. Podívej, nechtěla jsem ti ublížit. Ale ten šílenec v askotu by mě zabil. Vtrhl sem s vlastní smečkou upírů a ti všichni na mě koukali jako na svačinu. Sledovali mě – naslouchali – a poznali by, kdybych lhala. Musela jsem to udělat, abych se zachránila. Zabil Kodiaka?“

„Ano.“

Mekera sklonila hlavu a tiše řekla: „To mě moc mrzí. Nemusel zajít tak daleko.“

Přešel jsem to konstatování zřejmého bez komentáře. „Proč nechal žít tebe, poté, co jsi mu pomohla? To není Drascheho styl.“

Vzhlédla. „Myslel si, že bys mě pak mohl vyhledat a on by dostal i tebe. A podívejme!“ Oči se jí rozšířily v hraném překvapení a rozhodila rukama jako moderátorka reality show. „Tady tě máme!“

Nervózně jsem pohlédl na vchodové dveře.

„Drasche je venku?“

„Ne, ale můžeš se vsadit, že brzy bude.“

„To už můžeme být pryč.“

„Ty a tvůj pes? Já vím. Mně to ale nepomůže.“

„Myslel jsem tím i tebe. Můžeš jít s námi.“

„Ale já to tu mám ráda. Mám tu svou laboratoř, oblohu nad hlavou a žádnou nechtěnou poštu. Nechci odejít.“

„Dobře, zůstaň, když chceš. Ale musíš napravit to, cos mi provedla. Cos provedla Kodiakovi.“

V očích se jí zablýsklo a namířila na mě prstem. „Tobě ani Kodiakovi jsem nic neprovedla. To ten živosaj je zodpovědný za veškeré to zlo. Já se jen snažila zachránit si holý život. Za to ti nic nedlužím. Chceš se dohadovat o tom, kdo koho zradil? Polož si otázku, jak Drasche věděl, kde mě najít.“

„Já mu to neřekl.“

„To jsem ani nenaznačovala. Říkám jen, že ho za mnou poslal někdo z tvého okolí.“

„Kdo?“ zeptal jsem se. Bál jsem se odpovědi.

„Leif Helgarson.“

„Sakra.“ Zaskřípal jsem zuby, zaťal pěsti a zeptal se: „Ale jak věděl, kde žiješ?“

„Našel si mě v pětadevadesátém; nevím jak přesně. Řekl mi, že pátrá po nejlepších věštcích a jasnovidcích na světě, abychom mu pomohli zjistit, kde najde posledního žijícího druida.“

„A on ti vyhrožoval tak jako Drasche, takže jsi mu vyzradila, že koncem devadesátek mě nejspíš najde v Arizoně.“

„Přesněji v Tempe. Netušila jsem, jestli se tam nakonec ukážeš, nebo ne. Ale nevyhrožoval mi, nemusel. Použil kouzlo a já mu řekla, co chtěl vědět. Jasné jak facka.“

V duchu jsem se fackoval já, jelikož jsem si pamatoval, jak mi Leif nakukal, že v osmnáctém století potkal Flidais a od té doby na její radu na můj příchod „čekal v poušti“. Tehdy jsem mu to spolkl i s navijákem, jelikož jsem se natolik snažil dodržet svůj slib vůči němu, že jsem nemohl přijmout, že by mnou manipuloval. Teď mi ale bylo nad slunce jasnější, že to byla snůška nesmyslů. Flidais by mu nic neřekla – kdyby ho potkala, už z principu by rozpustila jeho vazby. Díky informacím od Mekery mohl zamířit do Tempe, zařadit se do tamní smečky a počkat, až se tam objevím a učiním zdvořilostní návštěvu.

To znamenalo, že Drasche a Leif spolu pořád mluvili. Dokonce osnovali společné plány. Žil jsem v domnění, že se mi ve Francii podařilo obrátit Drascheho proti Leifovi, ale zjevně se mi nepovedlo v něm zasít dost pochybností. Nebo, a to spíš, byl Leif jednoduše lepší v manipulování lidmi.

Teď jsem si říkal, jestli jeho těžkosti s jazykovými hříčkami nebyly jen předstírané, aby působil lidštěji. Určitě by například dělal, že nerozumí Mekeřinu „jasné jak facka“, a já bych se cítil nadřazeně při vysvětlování, co to znamená – a to všechno by bylo součástí jeho přetvářky.

„Proč tě nechal naživu on?“ zajímal jsem se. „Mohla jsi mě varovat. Měla jsi mě varovat, když jsem se tu zastavil, abych ti to tu vylepšil, a ty jsi mi poradila, kde najdu Oberona.“

„Řekla jsem mu totéž co tobě: nic ti nedlužím. Starám se sama o sebe. A on mi řekl, že si toho cení.“

„To určitě.“

„Taky mi řekl, že si mě najde, kdyby ses neukázal do konce století.“

„Aha, takže ti vyhrožoval.“

„Ale jak to tak vypadá,“ pokračovala Mekera a rozhodila rukama, „potřebuju, aby mi někdo znovu zachránil zadnici, a tentokrát se z téhle kaše asi nevymluvím. Takže ať už po mně chceš vyvěštit cokoli, udělám to, když mě ochráníš před Wernerem Draschem a upíry, dokud je všechny nezabiješ. Protože přesně to máš v plánu, ne?“

Nevěřícně jsem na ni zíral. „Nemůžu uvěřit, že mě žádáš o laskavost, když ses zrovna přiznala, žes mě zradila. Dvakrát.“

„Nežádám tě o laskavost. Jen ti sděluji cenu za své služby – a ty za to stojí. Pomohla jsem ti najít tvého čtyřnohého přítele a skrýt se před tím bohem, před kterým jsi utíkal, nebo ne?“

„Aenghus Óg mě v Tempe vypátral,“ namítl jsem.

„Jen proto, žes zůstal příliš dlouho na jednom místě.“ Přivřela jedno oko a znovu na mě namířila prstem. „Řekla jsem ti deset let a tys to nedodržel, ne?“ Poraženecky jsem si povzdechl, protože jsem tam opravdu zůstal déle. „Tak tedy domluveno. Já ti vyvěštím budoucnost a ty mě ochráníš.“

„S tím v principu můžu souhlasit,“ přikývl jsem, „ale vážně tě nedokážu ochránit tady. Nejlepší bude vzít tě někam, kde na tebe nebudou moct, dokud nebude po všem, a pak tě vezmu nazpátek sem.“

Mekera si mě přeměřila pohledem, jako by čekala zradu. „Kam mě chceš zašít? Na nějaké pěkné místo? Ne do nějaké městské díry?“

„Může být moc pěkné. Jestli chceš, můžu tě vzít do jiného světa.“

„Jakého?“

Zamyslel jsem se, kde by byla chráněná před nebezpečím i obtěžováním. „Co takhle Emain Ablach, jedna z irských sfér? V překladu to znamená Ostrov jablek. Žádní upíři, ani živosajové. Dokonce ani nevyžádaná pošta.“ A skoro žádné víly až na ty mořské. Byla to doména Manannána Mac Líra a jen hrstka Faí se tam odvažovala bez jeho svolení. Určitě by mu nevadilo tam na nějakou dobu uvítat zvláštního hosta.

„Co další lidé? Nebo tvoji irští bohové?“

„Žádní lidé. A tamní bůh tam nezavítá často a já zajistím, aby s tvojí návštěvou byl srozuměn. Možná zahlédneš pár mořských panen, ale nebudou tě obtěžovat.“

„To zní příjemně. Dobře, domluveno, pokud zůstaneme naživu tak dlouho, abych věštbu dokončila. Jdeš po krvi, a tak potřebuješ sýr vzniklý prolitím krve.“

„Prosím?“

Oberon zjevně cítil potřebu se vložit do hovoru, když padla zmínka o jídle.

<Attiku, to zní nezákonně. Nebo nekošer. Pořád si to pletu.>

Jak vůbec víš, co je košer?

<Viděl jsem to v televizi. Něco o nemíchání masa a mléčného. Přijde mi, že krev v sýru by to jasně porušovala.>

„Mám tím na mysli, že musíme použít živočišné syřidlo místo toho, co na srážení mléka používám obvykle,“ objasnila Mekera. „Obyčejně používám slézové syřidlo. Takže se budeme muset vydat na lov.“

<Lov zní skvěle! Ale jak jsme se k němu dostali od sýra prolévaného krví? Buď je tahle dáma obzvlášť podivná, nebo mi něco uteklo.>

Vysvětlím ti to za pochodu. Nahlas jsem řekl: „Nemáš tu žádné syřidlo?“

„Žádné, které by posloužilo pro takovou tyromancii, jakou potřebuješ. Měli bychom ulovit mládě buvolce. Jeho mléko už tu mám.“

<Řekla právě teď, že tu má mléko buvolce?>

Ano. Potřebuješ syřidlo hodící se pro to dané mléko. Třeba ovčí syřidlo by nefungovalo tak dobře s kravským mlékem a naopak.

<Ale jak podojila buvolce?>

To je záhada, kterou snad radši nebudu řešit.

„Dobrá,“ přikývl jsem, „pokud tedy potřebuješ tohle, pusťme se do toho.“

Mekera dopila kávu, vstala a vzala si opasek s velkým loveckým nožem, který visel na háčku u žebříku před východem. „Luk si brát nemusím, ne? Postaráš se o to zvíře?“

„Ano, to obstaráme my,“ souhlasil jsem. „Víš, kde je najít?“

Odfrkla si.

„Žiju tu od roku 1945, pamatuješ?“

„Jasně.“ Zamračil jsem se, když se otočila. Teprve teď jsem si uvědomil, kolik času uběhlo. Bylo to, jako by žila o samotě celý lidský život, a pořád se toho nenasytila a toužila po ještě větší samotě.

Mekera se zanořila do hlubin skříně, odkud vzápětí vytáhla krabici se sáčky do mrazáku. Jeden si vzala, složila ho a uložila do pouzdra na opasku vedle pochvy nože. „Buvolci se pasou pár mil na sever odsud,“ ozvala se. „Můžeme tam dojít pěšky, nebo, pokud máš naspěch, mě můžeš svézt.“ Poprvé za celou dobu se na mě usmála a já zavrtěl hlavou. Chtěla po mně, abych se proměnil na jelena a svezl ji na hřbetě, ale říkal jsem si, že už se po mně povozila víc než dost.

„Poběžíme v naší vlastní podobě a já ti budu dodávat sílu, abys nám stačila,“ rozhodl jsem.

Úsměv pohasl. Pokrčila rameny.

„Jak chceš.“

Běh na sever nám zabral hodinu navzdory tomu, že jsem nás zrychloval pomocí vazeb, ale nakonec jsme doběhli na vrchol pahorku porostlého po kolena vysokými travinami, odkud jsme mohli shlédnout na pláň plnou pasoucích se antilop. Páslo se tam přes sto zvířat. Na krajích stáda se hlídající jedinci rozhlíželi po predátorech jako my. Povšiml jsem si pár mláďat, která jsme potřebovali.

„Tak tady je máte, chlapci,“ pronesla Mekera. „Brzy se tu objeví hyeny a supi. Možná dokonce i lev. Jakmile jedno porazíte, budete muset mršinu hlídat, dokud se k ní nedostanu já a nevyříznu žaludek.“

Vrhl jsem na ni postranní pohled. „Když už to zmiňuješ, jak se tam vůbec bezpečně dostaneš, když se kolem bude potulovat tolik hladovců toužících po nějaké pomalé chutné kořisti?“

Mekeřin pohled se střetl s mým. „Samosebou přiměješ elementála, aby je poslal hledat někam jinam.“

<Ha! Teď budeš muset podvádět, Attiku.>

Nejspíš jo.

Nikdy jsem neměl v oblibě věštění, které vyžadovalo prolití krve – proto používám hůlky nebo ptakopravectví – ale někdy si ji magie žádala a méně mocné způsoby věštění by mi teď neposloužily. Alespoň tentokrát nic nepřijde nazmar; to, co nepoužijeme, skončí v místním potravním řetězci.

„Pohlídej mi šatstvo, prosím,“ požádal jsem Mekeru, svlékl se a složil šaty na hromádku. „Řeknu elementálovi, aby na tebe dal pozor. Můžeš jít za námi, jakmile vyrazíme.“

Mekera jen přikývla a beze slova přijala mé džíny a košili, než jsem se přeměnil ve vlkodava. Nepřišlo mi moudré tu nechávat Fragarach, když mohl být poblíž přisluhovač upírů, a tak jsem ho vzal do tlamy a v myšlenkách řekl Oberonovi, že tentokrát to bude na něm a o porážku se bude muset postarat on.

<To beru, Attiku.>

Připomněl jsem mu, že to bude jinačí než lovit osamoceného jelena nebo v menším stádu, jak jsme dělávali. Můj vnitřní hlas se mírně změnil přeměnou na psa. <Je jich stovka a my jen dva,> řekl jsem, <a mají rohy.>

<Já vím; budu dávat pozor.>

<Musíme na to jít rychle. Nezbývá nám moc času, abychom tu udělali, co potřebujeme.>

<Jasně.>

<A pozor na jiné predátory, co by se mohli chtít připojit nebo na nás naběhnout a ukrást nám kořist. V savaně vítězí drápy a tesáky.>

<Oči, uši i nos dokořán, Attiku,> přitakal můj pes.

<Tak jo, vzhůru na lov!>

Sprintem jsme vyrazili vysokou trávou, dva pruhy šedivé srsti uhánějící porostem vstříc kořisti.

Po bitvě proti Fand a vílákům na Tír na nÓgu trávím čas přehodnocováním svojí volby zbraní. V jednu chvíli jsem popadla sekyrku zaseknutou do Attikovy paže a vrhla ji po skřetovi. Byl okamžitě mrtvý – žádné záškuby, žádný poslední zoufalý pokus o protiútok – bylo prostě po něm. Přinutilo mě to se zamyslet. Kdybych po Fand bývala hodila sekyrku místo nože, celá bitva mohla skončit ještě dřív, než pořádně začala. Měla jsem ale dobré důvody během výcviku zůstat u nožů namísto těžších zbraní. Mohla jsem u sebe mít a vrhat daleko víc nožů než sekyrek, taky se ukázalo, že umím dobře mířit, a jednoduše jsem jim dávala přednost. Attikus mě trochu naučil zacházet se sekyrami – alespoň jednou jsem si vyzkoušela skoro všechno – ale já je odložila a dala přednost nožům, protože ty mi umožňovaly rychle jeden vytáhnout, vrhnout a znovu oběma rukama popadnout svou hůl. Fakticky mě bavilo, jak se dalo pracovat se Scáthmhaide, a říkala jsem si, že nosit u sebe cokoliv většího než nůž by znamenalo zbavit se spousty jejích výhod.

Teď na to ale jdu jinak: copak si nemůžu ponechat nože a jednoduše přidat sekyrku? Pro případy, kdy rozhodně a nezpochybnitelně musíte hajzla sejmout na dálku bez střelné zbraně, by mi sekyrka ve stylu tomahawku – jednobřitá ruční sekyra vhodná k vrhání – posloužila líp než nůž, obzvlášť proti zbroji; síla, kterou dokážu dodat hlavě sekyrky, daleko předčí tu ve špičce vrženého nože.

Samozřejmě by fungovaly i střelné zbraně, ale ráda se procházím na veřejnosti se svou holí a působím jako neškodná, ač výstřední osoba, a ne potenciální masový vrah. Nosit u sebe sekyru by nepůsobilo tak podivně; žiju v lesích nad Ouray a sekyrka tu přijde vhod. Každý by si pomyslel „štípe s ní dříví“ a ne „proráží jí lebky“.

Atticus se pokouší vystopovat Wernera Drascheho, a až se mu to podaří, nejspíš nastane pořádná mela. Financoval stínovou válku proti upírům pomocí nájemných tisáků a upíři jako odplatu poslali tu svoji pijavici za jedním z jeho přátel. Ani jedna strana teď neustoupí. Konflikt vyřeší, tak jako mnoho jiných, až násilí. A tak, jelikož jsme ve srubu teď jen já a Orlaith, měla bych využít tenhle čas ke zlepšování svojí techniky.

Pořídila jsem si několik různých druhů vrhacích seker, „hawků“, jak jim dnes přezdívají nadšenci, abych si je vyzkoušela a zjistila, jaká mi sedne nejlépe. Některé mají delší topůrka a jiné hlavy, a proto se samozřejmě kus od kusu liší hmotnost i vyvážení. Nezajímá mě ani tak samotná hmotnost jako to, jestli po vržení dobře letí a rotují. V letu se musí sekyrka alespoň jednou otočit, než zasáhne cíl, a správný odhad vzdálenosti, aby k tomu došlo, bývá pro smrtící zásah klíčový. Delším hodům s více otáčkami se protivník snáz vyhne. Navíc ho příliš často zasáhne topůrko namísto břitu a přesnost takových hodů je mizerná – vzpomínám si, jak mě rozesmály cirkusové hody Orlanda Blooma v jeho pirátských filmech.

Zpočátku mě docela zaujmou kovová topůrka, protože nejde zapomenout, jak účinné byly Černé sekyry severských trpaslíků proti draugar v Helu. Jejich malé vykrývací sekyrky byly celé z kovu. Přijde mi ovšem, že se nevrhají tak dobře jako hawky s dřevěnými topůrky. Na vykrývání úderů mám ostatně svou nezlomitelnou hůl, a tak především potřebuji přesný vrh.

Vyrábím si cvičné cíle ze spadaných větví a dřeva na štípání, jelikož se mi příčí využít při tréninku živý cíl. Výroba terčů je koneckonců taky dobrý trénink: nechávám nedotčenou celulózu ve dřevě, ale rozvážu jeho stávající podobu a přetvářím je do čehosi jako druidské dřevotřísky. Cíle pak rozmístím k patám stromů na trase lesem. A pak se rozběhnu s Orlaith po boku, vak plný rozličných vrhacích seker sevřený v levé ruce, a bez zastavení je vrhám na cíle, abych si vyzkoušela, jak mi padnou do ruky a jak přesně s nimi mířím. Orlaith si dává dobrý pozor, aby běžela pár kroků za mnou po mém levém boku a nikdy nevběhla sekyrce do cesty. Vyzvu ji, aby si se mnou po cestě povídala, čímž si procvičí jazykové schopnosti a navíc mě bude rozptylovat – což je potřeba, jelikož bitvy sestávají prakticky jenom z různých vyrušení. Pokud se nedokážete soustředit na cíl, zatímco vás všechno kolem rozptyluje, jste mrtví.

<Mluvím pořád líp a líp, Granuaile. Vidíš? Tahle věta se mi parádní povedla.>

Ta první skutečně ano. Jsi moc chytrá fenka.

<Řekla jsem pak nějakou chybu?>

Jen maličkou. Slovesa rozvíjíš příslovci, ne přídavnými jmény – takže tam mělo být parádně místo parádní. Ale význam byl jasný. Krásně se zlepšuješ, jsem na tebe pyšná.

<Znamená to, že si brzy povídám s Oberonem?>

Usměju se, protože mi bylo jasné, že tahle otázka přijde. I Oberon se mě neustále vyptává, jestli už je Orlaith připravená na provázání. Vím, že s tím doráží i na Attika, ale ten se vždycky vyhne přímé odpovědi a odpoví, že jde o moje rozhodnutí – což znamená, že se mě oba psi několikrát denně vyptávají, kdy už spojíme jejich mysli, někdy jen po pár minutách, protože mají potíže si zapamatovat, kdy se ptali naposledy.

Zčásti jsem přesvědčená, že je připravená už teď. Dokáže se hladce zapojit do hovoru se mnou a je každým dnem výmluvnější. Ale nechci, aby se cítila zahanbená Oberonovými schopnostmi. Je to starší pes s mnoha lety zkušeností s používáním lidské řeči, a jelikož je to chlap a je do ní zakoukaný, bude se ji od začátku snažit oslnit, a já chci, aby Orlaith byla schopná si stát za svým.

Musím přiznat, že v tom je i jistý díl sobectví. Užívám si, že mám Orlaith jen pro sebe. Ale je tak chytrá, že brzy už nebudu mít žádnou výmluvu je držet od sebe.

Až budeš připravená, propojíme vaše mysli, odpovím jí stejně jako už tolikrát předtím. Můžeš mi věřit.

<Vím, že ti můžu věřit.>

V duchu se na ni usměju a opět se soustředím na cvičení. Ať už jde o vliv jejich konstrukce nebo mojí vrhací techniky, ukazuje se, že hawky s dřevěným topůrkem letí lépe než celokovové. Jeden model s půlmetrovým topůrkem se mi zdá skoro dokonalý – ale jen skoro. Když ohobluji asi centimetr topůrka, je to lepší. Po zkrácení o další centimetr je sekyrka dokonalá.

Table of Contents

Předehra k válce