Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs

DAS ERBE DER TUCHVILLA

Copyright © 2016 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © Richard Jenkins and Shutterstock

Jacket design © Johannes Wiebel

Translation © 2018 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-249-5140-9

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

1

Září 1923

Leo měl naspěch. Na schodech zatlačil prvňáky ke straně a prosmýkl se skupinou žvanících děvčat – pak se ale musel zastavit, poněvadž ho někdo chytil za brašnu na zádech.

„Pěkně do řady!“ osopil se na něj Willi Abele se škodolibým výrazem ve tváři. „Bařtipáni a židomilové dozadu!“

Byl to výpad proti Leovu otci. A taky proti Waltrovi, jeho nejlepšímu a jedinému kamarádovi. Ten byl dnes nemocný a nemohl se bránit.

„Pusť mě, nebo uvidíš!“ varoval ho Leo.

„No tak pojď, ty srágoro… Troufni si…“

Leo se snažil vysvobodit, ale Willi ho držel pevně. Napravo i nalevo se hnal proud žáků základní školy na dvůr a dál se vyléval na ulici U červené hradební brány. Leovi se podařilo odtáhnout protivníka až na školní dvůr, ale tam se mu utrhl řemen. Musel se rychle otočit a popadnout brašnu, jinak by se jí Willi zmocnil i s knihami a sešity.

„Melzerák – blbej pták – na psí hovna požerák…,“ posmíval se Willi a pokoušel se mu otevřít přezku na brašně.

Leo viděl rudě. Znal tuhle říkanku, takové sprostoty na něj volaly hlavně děti z dělnické čtvrti, neboť chodil lépe oblečený a Julius ho občas vyzvedával ze školy s automobilem. Abele Willi byl dobře o hlavu větší než Leo a taky o dva roky starší. Ale to teď neplatilo. Leo pořádně nakopl Williho do kolena a ten pustil kořist. Leo ještě stačil postavit vydobytý ranec na zem a už se na něho ten druhý vrhl. Oba upadli na zem. Na Lea se snášely rány, natrhlo se mu sako, slyšel protivníka supět a urputně se bránil ze všech sil.

„Co je to tady? Abele! Melzere! Jděte od sebe!“

Opět se osvědčilo okřídlené rčení, že první budou poslední, neboť Willi, jenž jako silnější protivník ležel na Leovi, pocítil trestající ruku učitele Urbana jako první. Lea naopak jenom popadl za límec a postavil ho na nohy. Krvácení z nosu ho uchránilo před učitelovou fackou. Oba mlčky, se zarputilým výrazem poslouchali učitelovo kázání, ale mnohem horší bylo potutelné šklebení a šuškání spolužáků, kteří kolem obou kohoutů vytvořili těsný kruh. Hlavně holky.

„Ten mu ji ale dal…“

„Kdo bije menší, je zbabělec…“

„Leovi to patří – je to nafoukanec…“

„Jenže Abele Willi je pěknej hajzl…“

Učitel Urban řečnil dál a dělal, že nic neslyší. Stejně říkal zase to samé. Leo si vytáhl kapesník, aby si vyčistil nos, a zjistil přitom, že má natržený rukáv. A jak si tak utíral obličej, sklízel soucitné i obdivné pohledy holek, což mu bylo vyloženě trapné. Willi naopak tvrdil, že si Melzer začal, a schytal za to od učitele další facku. Dobře mu tak.

„A teď si podejte ruce…“

Tenhle rituál znali. Konal se po každé rvačce a na věci nezměnil ani to nejmenší. Přesto oba kývli na učitelovo napomenutí a slíbili, že odteď už se spolu snesou. Krutě vykořisťovaná německá vlast podle učitele potřebuje rozvážné a přičinlivé mladé muže, a ne rváče.

„A teď domů!“

To bylo vysvobození. Leo si hodil přes rameno zvalchovanou brašnu a nejradši by se rozběhl. Jenže rozhodně nechtěl vzbudit dojem, že před svým soupeřem prchá. Coural se mírným krokem až ke školním vratům a teprve pak se dal do běhu. V Remboldově ulici se na chvilku zastavil a nenávistně se podíval zpátky na velikou budovu z pálených cihel. Proč musí chodit do tý pitomý obecný školy U červené hradební brány? Tatínek mu vyprávěl, že tenkrát nastoupil rovnou na gymnázium svatého Štěpána. Do přípravné třídy. Tam taky nebyly žádné holky. Jenže republika chtěla, aby všechny děti chodily napřed do obecné školy. Republika je úplně naprd. Všichni na ni nadávají, a nejvíc babička. Ta vždycky říká, že za císaře bylo všechno lepší.

Ještě jednou se vysmrkal a pohledem na kapesník zjistil, že už mu krev z nosu neteče. A teď honem, určitě už na něho čekají. U svatého Ulricha a Afry do kopce, přes pár uliček na Milchberg a odtud na Maximilianovu třídu.

Jenže zůstal stát jako přikovaný. Někdo hrál na klavír. Kousek, který znal. Leo pátral očima po šedivě omítnutých zdech činžáku. Melodie zněla z druhého poschodí, bylo tam otevřené okno. Dovnitř neviděl, výhled zakrývala bílá tylová záclona, ale ať už na ten klavír hrál kdokoli, znělo to famózně. Kde už tuhle hudbu jenom slyšel? Možná na koncertě Umělecké jednoty, kam ho maminka často brávala? Bylo to tak velkolepé, a zároveň smutné. A když se pak rozjely akordy, doslova to s ním zacloumalo. Stál by tam a poslouchal celé hodiny, jenže klavírista přerušil skladbu, aby si procvičil pasáž. Opakoval ji pořád dokola a Leovi to začalo připadat fádní.

„Tady je!“

Leo se otřásl. To byla Henni, její pronikavý hlas byl nezaměnitelný. Aha, šly mu naproti. Tak to mají štěstí, protože Leo mohl jít klidně jinou ulicí. Děvčata se rozběhla po chodníku přímo k němu. Dodo poletovaly blond copy a Henni měla na sobě splývavé růžové šaty, které jí ušila Leova maminka. Na školní brašně se jí bimbala houbička, protože Henni chodila teprve do první třídy a učila se psát na tabulku.

„Proč tady tak čumíš doblba?“ vyzvídala Dodo, když před ním stanula celá udýchaná.

„Čekaly jsme na tebe celou věčnost!“ vykřikla Henni vyčítavě.

„Věčnost? To bys už byla dávno mrtvá!“

Na Henni jeho námitka neplatila. Beztak někoho vnímala, jen když se jí to hodilo.

„Příště půjdeme bez tebe…“

Leo pokrčil rameny a hodil okem po Dodo, ale ta nejevila ochotu se za něj postavit. Přitom všichni tři věděli, že je má Leo vyzvedávat jenom proto, že si to přeje babička. Podle jejího soudu nemají malá děvčátka co chodit sama po městě, zvlášť v těchto neklidných dobách. Proto Leo dostal za úkol běžet hned po konci vyučování naproti k svaté Anně a odvést sestru a sestřenici do melzerovské vily.

„A jak to vypadáš?“ Dodo si všimla, že bratr má natržený rukáv.

A taky trochu krve na límci.

„Já? A proč?“

„Že ses zase pral, Leo?“

„Jé! Tohle je krev?“ Henni mu sáhla napřaženým ukazovákem na límec u košile. Nedalo se z toho usoudit, jestli se jí ty červené tečky oškliví, protože Leo jí ruku odstrčil.

„Nech toho. Musíme letět.“

Dodo si ho však podrobně změřila, přimhouřila oči a vyšpulila rty.

„To byl zase ten Abele Willi, viď?“

Leo rozmrzele přikývl.

„Škoda že jsem u toho nebyla. Popadla bych ho za pačesy a plivla na něho!“

Pronesla to velice vážně a dvakrát u toho zakývala hlavou. Lea to dojalo, ale zároveň mu to přišlo trapné. Dodo je jeho sestra. Odvážná, a vždycky stojí za ním. Ale pořád je to jenom holka.

„Tak pojďte už!“ zakřičela na ně Henni, která tu rvačku měla za dávno odbytou. „Musím ještě k Merkelce.“

Znamenalo to okliku, kterou si teď už nemohli dovolit.

„Dneska ne, jdeme pozdě…“

„Jenže máma mi dala extra peníze, poněvadž mám koupit kafe.“

Henni chtěla pořád někoho komandovat. Leo si předsevzal, že bude dávat moc dobrý pozor, aby jí už na nic neskočil. To ale nebylo jednoduché. Henni si pokaždé vymyslela nějaký rozumný a přijatelný důvod. Jako dneska: koupit kafe!

„Mamá bez kafe nepřežije, říkala mi to!“

„A ty chceš, abychom přišli pozdě na oběd?“

„A ty chceš, aby moje maminka umřela?“ odsekla Henni celá pobouřená.

Zase se jí to podařilo. Zamířili do Karolininy ulice, kde měla paní Merkelová „obchod s kávou, marmeládou a čajem“. Takové pochoutky si nemohl dovolit každý. Leo věděl, že spousta jeho spolužáků má k obědu pouze talíř kroupové polévky. Svačinu do školy si už vůbec nenosili. Často mu jich bylo líto a několikrát se s nimi rozdělil o svou játrovku. Většinou se svým nejlepším kamarádem Waltrem Ginsbergem. Jeho matka taky měla obchod, vzadu v Karlově ulici, kde prodávala notový papír a hudební nástroje. Ale obchody šly špatně. Waltrův otec padl v Rusku, a ke všemu ještě ta inflace. Všechno se pořád zdražovalo a – jak říkala maminka – peníze už neměly vůbec žádnou cenu. Kuchařka paní Brunnenmayerová včera naříkala, že musela dát za půl kila chleba třicet tisíc marek. Leo už uměl počítat do tisíce. A tohle bylo třicetkrát tisíc. Ještě dobře, že po skončení války prakticky zmizely mince a používaly se jenom bankovky, jinak by si Brunnenmayerová nejspíš musela najmout povoz.

„Hele – Müllerův dům porcelánu zavřel,“ ozvala se Dodo a ukázala na výlohu zalepenou novinami. „To bude babička smutná. Vždycky tam kupovala hrníčky na kafe, když se některý rozbil.“

Tou dobou to už nebylo nic neobvyklého. Spousta krámů v Augsburgu zavřela a ty, co ještě zůstaly otevřené, měly ve výlohách jenom prastaré ležáky. Tatínek tuhle při obědě poznamenal, že ti podvodníci zadržují dobré zboží a čekají na lepší časy.

„Koukni, Dodo, mají gumové medvídky…“

Leo se jen pohrdlivě díval, jak holky přitiskly nosy na výlohu pekařství. Lepivé medvídky z červené a zelené ovocné gumy, to opravdu nebylo nic pro něho.

„Kup už konečně to kafe, Henni,“ zabručel. „Merklovka je hned tamhle naproti.“

Zarazil se, protože si teprve teď uvědomil, že hned vedle malého krámku paní Merkelové stojí obchod se sanitárním zbožím. Patří rodičům Wilhelma Abeleho. Willi, ten parchant! Jestlipak je doma? Leo popošel pár kroků a zapátral očima přes ulici do výlohy se sanitárním zbožím. Moc toho tam vystaveno nebylo, za sklem leželo jen pár hadic a vodovodních kohoutků a kousek za nimi trůnila matně bílá záchodová mísa z porcelánu. Leo si zastínil oči proti šikmému zářijovému slunci a tak zjistil, že na tom vznešeném předmětu je za prvé modrá firemní značka, a za druhé, že mísa je už dost zaprášená.

„Ty si chceš koupit záchod?“ zeptala se Dodo, která mu šla v patách.

„Neee.“

Dodo také zapátrala tím směrem a protáhla obličej. „To je obchod rodičů Williho Abeleho, viď že jo?“

„Hm…“

„Je tam Willi?“

„Asi jo. Musí pořád vypomáhat.“

Sourozenci se na sebe podívali. Dodo se zablesklo v tmavomodrých očích.

„Já tam půjdu.“

„A proč?“ zeptal se Leo starostlivě.

„Zeptám se, kolik stojí záchod.“

Leo zavrtěl hlavou. „My žádnej nepotřebujeme.“

Ale to už jeho sestra přecházela ulici a hned nato se rozezněl zvonek u dveří obchodu se sanitárním zbožím. Dodo zaplula dovnitř.

„Co tam chce?“ vyzvídala Henni a nastavila Leovi pod nos pytlík plný čokoládových dukátů a gumových medvídků. Leo si jeden vzal a nespouštěl sanitární obchod z očí. „Chce se přeptat na záchod…“

Henni se na něj pohoršeně podívala, vzala si z pytlíku zeleného medvídka a strčila ho do pusy. „Ty si asi myslíš, že jsem úplně blbá,“ zakňourala.

„Tak se jí zeptej sama…“

Naproti se otevřely dveře krámu, načež se ukázala Dodo, jak dělá zdvořilé pukrle a vychází na ulici. Leo a Henni museli chvilku počkat, protože se po ulici zrovna hnal koňský povoz, a pak přeběhli na druhou stranu.

„V krámě je Williho táta. Takovej obr, má šedivý knírek. Kouká se tak divně, jako kdyby tě chtěl sežrat.“

„A Willi?“

Dodo se ušklíbla. „Willi sedí vzadu a musí třídit šroubky do malých kastliček. Na moment jsem se k němu otočila a vyplázla na něho jazyk. Asi měl vztek. Ale nemohl nic říct, poněvadž tam měl tátu.

A záchodová mísa že stojí dvě stě milionů marek. Je to prý zvýhodněná cena.“

„Dvě stě marek?“ podivila se Henni. „To je za tak ošklivý záchod strašně moc.“

„Dvě stě milionů,“ opravila ji Dodo.

Henni svraštila obočí a zamyšleně zamžourala do výlohy, která teď odrážela polední slunce. „Já se taky zeptám…“

„Ne! Tady zůstaneš… Henni!“ Leo ji chtěl popadnout za ruku, jenže dívka mu obratně proklouzla mezi dvěma staršími ženami a Leovi nezbylo než jen koukat. Zastavil se, zavrtěl hlavou a pozoroval, jak Henni s blonďatými loknami a ve volných šatičkách mizí za dveřmi krámu.

„To už jste se zbláznily obě dvě?“ zavrčel na Dodo.

Ruku v ruce přešli ulici a dívali se skrz výklad do obchodu. Williho táta měl skutečně šedivý knírek a vypadal opravdu divně. Že by se mu zanítily oči? Willi dřepěl úplně vzadu za stolem plným malých i velkých papírových krabiček. Byla mu vidět jenom hlava a ramena.

„Posílá mě maminka,“ zajíkala se Henni a obdarovala pana Abeleho tím nejkrásnějším úsměvem.

„A jakpak se jmenuje tvoje maminka?“

Henni se usmála ještě víc. Otázku jednoduše přeslechla.

„Moje maminka by ráda věděla, kolik stojí záchod…“

„Ten ve výloze? Tři sta padesát milionů. Mám ti to číslo napsat?“

„To by od vás bylo moc laskavé.“

A zatímco pan Abele hledal nějaký lístek, Henni se rychle otočila k Willimu. Nebylo vidět, co udělala, ale Willi vypoulil oči jako ryba. Henni pak s kusem papíru vyšla hrdě z krámu a shledala jako neslýchanost, že ji Dodo a Leo pozorovali přes výlohu.

„Ukaž!“ Dodo jí vytrhla lístek z ruky. Stálo na něm 350 v číslicích a za nimi slovo „milionů“.

„To je ale gauner! Před chvilkou to bylo jenom dvě stě milionů!“ pohoršil se Leo.

Henni neuměla počítat ani do sta, ale pochopila, že ten muž je podvodník. Takovej neřád!

„Já tam půjdu ještě jednou!“ vykřikla Dodo odhodlaně.

„Radši toho nech,“ varoval ji Leo.

„A teď zrovna ne, a na just!“

Leo a Henni zůstali stát před krámem a špehovali ji skrz výlohu. Museli přilepit obličej ke sklu a clonit si ho oběma rukama, protože se v něm odráželo slunce. Zevnitř se ozýval Dodin rozhodný hlas a potom hluboký bas pana Abeleho.

„Co tu zase chceš?“ zaduněl bas.

„Říkal jste, že ta mísa stojí dvě stě milionů.“

Abele na ni vykulil oči a Leo si představoval, jak to obchodníkovi pomalu začíná v hlavě šrotovat.

„Cože jsem řekl?“

„Řekl jste: dvě stě milionů. Je to tak přece, ne?“

Abele se podíval na Dodo, potom ke dveřím a nakonec do výlohy, kde stála bílá porcelánová mísa. Objevil přitom obě děti, jak lepí nosy na sklo.

„Bando zavšivená!“ zařval vztekle. „A teď alou ven. Ze mě si blázny tropit nebudete… Ven – nebo vám ukážu!“

„A já mám pravdu!“ trvala Dodo nebojácně na svém.

Ale pak udělala čelem vzad, protože pan Abele se nebezpečně přibližoval a už napřahoval ruku, aby ji popadl za copy. Byl by ji těsně přede dveřmi málem chytil, kdyby je ovšem Leo honem neotevřel a nepostavil se před sestru jako její ochránce.

„Parchanti zatracený!“ rozeřval se pan Abele. „Já že vám budu dělat kašpara? Tak tady máš za vyučenou, chlapečku!“

Leo se přikrčil, ale pan Abele ho chytil za límec u saka a dal mu jednu za uši.

„Nebijte mého bratra!“ zaječela Dodo. „Nebo na vás plivnu.“

A skutečně plivla. Něco schytalo páně Abeleho sako, ale bohužel částečně i Leův zátylek. Do krámu mezitím přišla Williho matka, malá hubená žena s černými vlasy, a hned za ní přiběhl Willi.

„Oni na mě vyplazovali jazyk, tati! To je Leo Melzer, kvůli němu mi učitel nafackoval!“

Pan Abele se zarazil, když zaznělo jméno Melzer, a Leo sebou třepal, protože muž ne a ne pustit jeho límec.

„Melzer? Ten z textilky?“ obrátil se pan Abele k Willimu.

„Bože!“ vykřikla jeho žena a zakryla si ústa dlaní. „Nepřivolávej neštěstí, Hugo. Pusť to dítě. Moc tě prosím!“

„Ty seš Melzer z tý honosný vily?“ zařval majitel obchodu na Lea.

Ten přikývl. Nato ho pan Abele pustil.

„No tak nic ve zlým,“ zavrčel. „Holt jsem se spletl. Ta mísa stojí tři sta milionů. Můžeš to vyřídit tatínkovi.“

Leo si utíral zátylek a rovnal sako. Dodo se na velikého muže přísně podívala.

„U vás,“ spustila suverénně, „u vás si určitě záchod nekoupíme. Ani kdyby byl ze zlata. Pojď, Leo!“

Ten se ještě úplně nevzpamatoval. Bez protestu se nechal vzít od Dodo za ruku a vést po ulici směrem k Jakubské bráně.

„A co když to tatínkovi poví…,“ začal koktat.

„Ale kde!“ uklidňovala ho Dodo. „Ten má sám nahnáno.“

„Kde vůbec vězí Henni?“ rozhlížel se Leo.

Našli ji v krámu paní Merkelové. Za zbytek peněz opravdu dostala ještě celou čtvrtlibru kávy.

„To proto, že jsme tak dobří zákazníci!“ rozzářila se.

2

Dveře se otevřely a Marii to vytrhlo z kreslení.

„Paule! Panebože – to už je poledne? Já jsem úplně přestala vnímat čas!“ omlouvala se.

Paul přistoupil blíž, vdechl jí polibek do vlasů a zvědavě přitom nahlédl do kreslířského bloku. Marie navrhovala večerní šaty. Velmi romantické. Sen z hedvábí a tylu. A to v těchhle časech…

„Nekoukej mi přes rameno,“ napomenula ho a přikryla výkres oběma rukama.

„Ale proč ne, miláčku? Kreslíš přece báječně. Možná je to trochu… takové hravé.“

Marie zaklonila hlavu a Paul jí dal pusu na čelo. I po třech letech stále ještě prožívali to obrovské štěstí, že mohou být zase spolu. Marie se dosud někdy v noci budila s hrůznou představou, že Paul je pořád ještě ve válce. To se pak přivinula k jeho spícímu tělu, pocítila jeho dech a teplo a zase klidně usnula. Věděla, že s ním se to má podobně. Paul ji často bral za ruku, když usínali, jako by ji chtěl mít u sebe i ve snech.

„To jsou plesové šaty, ty můžou být rozmarné. Chceš vidět kostýmy a sukně, které jsem navrhla? Podívej…“ Vytáhla jedny desky ze štosu dalších. Co se Elisabeth odstěhovala do Pomořan, Marie využívala její bývalý pokoj jako pracovnu, kde si kreslila návrhy a taky ledacos ušila. Většinou však šlapala na šicím stroji kvůli opravám a předělávkám.

Paul k jejím návrhům vyjadřoval obdiv a soudil, že jsou neobyčejně nápadité a provokativní. Jenom se divil, že jsou všechny tak dlouhé a úzké. A chtěl vědět, jestli ty kostýmy navrhuje pro dámy, které se mohou převlékat za vrbovým proutkem.

Marie se uchichtla. Byla zvyklá na Paulovo vtipkování o její práci, ale také věděla, že v podstatě je na ni pyšný. „Moderní žena, můj milý, je nesmírně útlá, nosí krátké vlasy, má plochá prsa a šíthlé boky. Nápadně se líčí a kouří cigarety ze špičky.“

„Hrůza a děs!“ zaúpěl Paul. „Doufám, že ty si z téhle módy příklad brát nebudeš, Marie. Stačí, že tu s bubikopfem pobíhá Kitty.“

„Ohó, krátké vlasy by mi náhodou sedly.“

„Prosím tě, ne…“

Pronesl to tak úpěnlivě, že se Marie málem rozesmála. Ne – nosila vlasy dlouhé a přes den si je vyčesávala nahoru. Ale večer, když šli spolu spát, se Marie posadila před zrcadlo, aby si vlasy rozpustila, a Paul ji u toho vždycky pozoroval. Její milovaný je opravdu v mnoha ohledech hodně staromódní.

„Děti ještě nepřišly?“ zeptala se Marie. Podívala se na pendlovky u zdi. Byl to jeden z mála pozůstatků po Elisabeth – ostatní nábytek si odvezla, až na pohovku a dva malé koberce.

„Ani děti, ani Kitty,“ podotkl Paul vyčítavě. „A mamá sedí dole v jídelně sama a opuštěná.“

„Ó běda!“

Marie sklapla desky a honem se zvedala. Alicia poslední dobou často churavěla a co chvíli si stěžovala, že na ni nikdo nemá čas. Ani děti, které raději dováděly v parku s Augustinými fakany a o jejich výchovu se nikdo nestaral. Za jejích časů se najímala slečna, která držela děti doma, učila je užitečným věcem a dbala na správný vývoj jejich charakteru.

„Počkej moment, Marie!“

Paul jí zastoupil cestu ke dveřím a potutelně se křenil, jako kdyby se chystal provést nějaký povedený kousek. Musela se tomu smát. Milovala tuhle pantomimu.

„Chci ti něco sdělit, miláčku,“ spustil. „Jen tak mezi námi, beze svědků.“

„A tak? Čistě mezi námi? Nějaké tajemství?“

„Vůbec ne tajemství, Marie. Nýbrž překvapení. Něco, po čem toužíš už dávno…“

Panebože, pomyslela si. Co jsem si mohla tak strašně přát? Vždyť jsem dokonale šťastná. Mám všechno, co potřebuju. Především jeho. Paula. A děti. Dobrá – doufali jsme ještě v třetí, ale to určitě také někdy přijde…

Tvářila se napjatě a trochu ji zklamalo, když Paul jenom pokrčil rameny.

„Nepřijdeš na to sama? Dávej pozor. Napovím ti: jehla.“

„Jehla. Šití. Nitě. Náprstek…“

„Samá voda!“ vykřikl. „Samá voda. Výloha.“

Hra ji bavila, ale zároveň znepokojovala, jelikož dole čekala mamá.

Kromě toho už teď bylo slyšet děti.

„Výloha. Krámské ceny. Housky. Buřty…“

„Svatá prostoto!“ zasmál se. „Teď jsi úplně vedle. Dám ti ještě jednu nápovědu: ateliér.“

Ateliér! Teď jí to došlo. Ó Bože – je to vůbec možné?

„Ateliér?“ zašeptala. „Módní… ateliér?“

Paul přikývl a přitáhl si ji k sobě. „Ano, miláčku. Opravdový malý módní ateliér. Jenom pro tebe. Nade dveřmi bude stát nápis: MARIE – DÁMSKÁ MÓDA. Vždyť vím, jak dlouho o něčem takovém sníš.“

Má pravdu, je to její veliký sen. Ale při všech těch změnách, které s sebou přinesl Paulův návrat z války, na něj úplně zapomněla. Byla ráda, že se jí ulevilo a že mohla předat odpovědnost za továrnu, aby se plně věnovala rodině a Paulovi. Dobrá – zpočátku se účastnila obchodních jednání, bylo nutné uvést Paula do nejnovějšího stavu věcí. Ale potom jí sice laskavě, zato však důrazně vysvětlil, že další osudy melzerovské textilní továrny odteď spočívají výhradně v jeho rukou a v rukou společníka Ernsta von Klippstein. Bylo to tak jedině správně, protože čas tlačil a bylo třeba rozhodnout důležité věci. Paul tak učinil s moudrou prozíravostí – otec by na něho byl pyšný. Obnovili strojový park, staré selfaktory nahradili prstencovými dopřádacími stroji, postavenými podle konstrukčních plánů Mariina otce Jakoba Burkharda. Za zbývající kapitál, který do továrny vložil Ernst von Klippstein, Paul zakoupil nějaké pozemky a dva domy v Karolinině ulici.

„Ale jak je to možné?“

„Dům porcelánu Müller skončil.“ Paul vzdychl, neboť mu bylo obou těch starých lidí líto.

Marie na druhou stranu věděla, že zavření obchodu nebylo nic nečekaného. Už roky neměl žádný obrat a rozbujelá inflace mu teď zasadila poslední ránu.

„A co s těmi dvěma bude?“

Paul zvedl paže a zase je rezignovaně spustil. Nechá manžele Müllerovy bydlet v horním patře. Ale i tak budou trpět nouzí, protože kupní cenu za dům rychle sežere inflace.

„Tu a tam jim trochu vypomůžme, Marie. Ale obchodní prostory a místnosti v prvním patře budou patřit tobě. Tam můžeš uskutečnit všechny svoje sny.“

Marie nebyla dojetím mocna slova. Byl to veliký důkaz jeho lásky. A zároveň ji přepadlo špatné svědomí, že svou profesní budoucnost postaví na neštěstí dvou starých lidí. Potom ji zase napadlo, že se přece o ty dva postará a že je to pro ně možná štěstí, jaké mnohé jiné, kteří se octli v obdobné situaci, nepotkalo a nepotká.

„Ty nemáš radost?“ Vzal ji za ramena a zkoumal mírné zklamání v její tváři.

Ale vždyť ji přece zná. Marie není z těch, kdo okamžitě projevují city navenek.

„Ale mám,“ odpověděla s úsměvem a opřela se o něho. „Jenom potřebuju trošku času. Pořád tomu ještě nemůžu uvěřit. Je to skutečně pravda?“

„Jako že stojím tady před tebou.“

Chtěl ji políbit, ale v tom okamžiku se rozletěly dveře a Paul a Marie od sebe odskočili, jako kdyby je přistihli při páchání hříchu.

„Mamá!“ rozkřikla se Dodo vyčítavě. „Co tady děláte? Babička se moc zlobí a Julius říkal, že polévka stydne!“

Leo se jen letmo koukl na rodiče a zmizel do koupelny. Henni naopak zatahala Dodo za cop.

„Ty seš hloupá,“ zašeptala. „Přece si chtěli dát pusu.“

„Do toho ti ale vůbec nic není,“ vyjela Dodo na Henni. „Protože – to jsou náhodu moji rodiče!“

Marie popadla za rameno dceru i neteř a vystrčila je na chodbu směrem ke koupelně. Do toho se ozval gong svolávající k jídlu, Julius ho vytrvale rozezníval.

Kitty vyšla ze svého pokoje a hlasitě si vzdychla, že v tomhle domě se nedá pět minut kreativně pracovat, aby ho pořád nerušilo to pitomé bim, bam, bum. „Hennilein, ukaž ruce! Máš je ulepené. Od čeho? Od medvídků? Tak honem do koupelny a pořádně si je umyj… Kde je zas ta Else? Proč se o děti vůbec nestará? Ach Paulíčku, ty záříš jako koblížek. Nech se obejmout, bratříčku.“

Marie nechala jít Paula s Kitty napřed a rychle odvedla Dodo a Henni do koupelny, kde se Leo kriticky prohlížel v zrcadle a utíral si obličej. Zkušenému mateřskému oku neuniklo, že si zahrnul límec u košile dovnitř.

„Ukaž, Leo. Aha. Běž a převleč si košili. Rychle. Henni – nemusíš pokaždé zacákat celou koupelnu. Dodo – tvůj ručník visí tamhle naproti.“

Jak ještě chvilku předtím promýšlela rafinovanou vlečku k večerním šatům z černého hedvábí, tak se vmžiku plně ponořila do role matky. Leo se už zase pral! Nechtěla to probírat před Dodo a Henni a také u stolu o tom nesmí padnout slovo. Ale potom si syna podá mezi čtyřma očima. Z vlastního dětství v sirotčinci dobře věděla, jak k sobě děti dokážou být brutální a zlomyslné. Ona tenkrát byla sama a úplně opuštěná. Tohle se jejich dětem nesmí nikdy přihodit.

Když přišli do jídelny, Paul a Kitty už seděli na svých místech. Paulovi se mezitím podařilo zvednout matce náladu. Stačilo k tomu málo, vtípek, milá poznámka – Alicia vždycky roztála, jen co se k ní syn obrátil. Kitty dřív takhle dosahovala stejného efektu u otce, neboť byla jeho miláček, oko v hlavě, jeho malá princeznička. Jenže Johann Melzer už čtyři roky pobýval na onom světě. Marii se tu a tam vracel pocit, že přehnaná otcovská láska a povolnost nebyla pro Kitty dobrou přípravou na život. Měla ji sice moc ráda, ale Kitty už asi navždy zůstane rozmazlenou náladovou princeznou.

„Pomodleme se,“ vyzvala je Alicia slavnostně a všichni povinně sepnuli ruce na klíně. Jen Kitty u toho protočila oči až k štukovanému stropu, což Marii s ohledem na děti nepřipadalo dvakrát moudré.

„Pane, děkujeme Ti za dary, jež od Tebe dnes přijímáme, pojezme v radosti a nezapomínejme na chudé. Amen.“

„Amen!“ zopakoval rodinný chór, v němž vynikal Paulův hlas.

„Dobrou chuť, moji milí…“

„Také ti přejeme, mamá…“

Dřív, dokud byl Johann Melzer naživu, se tenhle každodenní rituál u stolu nekonal. Ale nyní Alicia na modlitbě před jídlem trvala. Údajně kvůli dětem, které podle ní potřebují pevný řád, leč Marie stejně jako Paul a Kitty věděla, že jde mnohem spíš o Aliciu, která to znala ze svého dětství a jako vdova v tom nacházela útěchu. Od manželovy smrti chodila v černém, potěšení z pěkných šatů, šperků a pestrých barev v ní zcela uhaslo. Naštěstí se – až na běžné záchvaty migrény – těšila dobrému zdraví, ale Marie si i tak předsevzala, že na tchyni dohlédne.

Objevil se Julius s polévkovou mísou, postavil solidní porcelán na stůl a začal nalévat. Ve vile byl zaměstnán jako komorník tři roky, ale Humbertovy obliby u panstva i personálu nikdy nedosáhl. Předtím pracoval ve šlechtické domácnosti v Mnichově a na zaměstnance továrnického domu se díval poněkud spatra, čímž si jejich přílišné sympatie nevysloužil.

„Už zase kroupy? A ke všemu s tuřínem?“ zafrflala Henni.

Káravý pohled ze strany babičky a strýčka Paula v ní vyvolal jen nevinný úsměv, ale když se zamračila i Kitty, ponořila lžíci do polévky a začala jíst.

„Já jenom,“ blekotala, „že ten tuřín je pořád tak… tak… rozměklý.“

Marie na ní viděla, že ve skutečnosti chtěla říct „mazlavý“, ale pro jistotu si to odpustila. Jakkoli byla Kitty coby matka často velkorysá a nerozvážná, tak kdykoli se projevila energicky, Hennilein ihned pochopila, že bude lepší poslechnout. Leo si nabíral kroupy a zdál se být ponořený do myšlenek. Dodo se na něj co chvíli podívala, jako by chtěla něco říct, ale mlčela a rozvážně žvýkala kousíček uzeného špeku, který plaval v polévce.

„Proč už k nám Klippi nechodí na jídlo, Paulíčku?“ začala se vyptávat Kitty, když Julius sklidil talíře. „Nechutná mu u nás?“

Ernst von Klippstein byl Paulův obchodní partner už několik let. Muži, kteří se znali dlouho předtím, spolu vycházeli dobře. Paul měl na starost obchodní stránku, Ernst von Klippstein se ujal správy a personální agendy. Marie Paulovi nikdy neprozradila, že jí von Klippstein, když tenkrát ležel těžce raněný u nich v lazaretu, nepokrytě vyznával lásku. Dnes už to nemělo žádný význam a jen by tím narušila vzornou shodu obou mužů.

„Dohodli jsme se, že Ernst zůstane v továrně, zatímco já půjdu na oběd. On se pak odpoledne dojde někam najíst. Pro chod továrny je to takhle lepší.“

Marie k tomu mlčela, Kitty zavrtěla hlavou a poznamenala, že chudák Klippi je čím dál hubenější a Paulíček by měl dohlédnout, aby jeho partnera jednou neodfoukl vítr. Alicia však brala jako urážku své osoby, že pan von Klippstein k nim nezajde aspoň odpoledne něco malého pojíst.

„Je to jednou dospělý muž a jde si svou cestou, mamá,“ odvětil Paul s úsměvem. „Sice o tom spolu nemluvíme, ale mám dojem, že Ernst von Klippstein zamýšlí založit rodinu.“

„Ale ne!“ vykřikla Kitty celá vzrušená. Bylo jí evidentně zatěžko udržet jazyk za zuby, dokud Julius nandává hlavní chod: smažené bramborové šišky s kysaným zelím – zamilované jídlo všech dětí. I Paul se díval na svůj talíř se zalíbením a poznamenal, že Brunnenmayerová je nepřekonatelná mistryně, co se týče úprav zelí.

„Smím-li něco podotknout, pane Melzere,“ ozval se Julius a zostra se nadechl nosem, jak měl ve zvyku. „To zelí jsem krouhal já úplně sám. Brunnenmayerová ho pak naložila do hrnce…“

„My si toho také nesmírně považujeme Julie,“ poznamenala Marie s úsměvem.

„Děkuji mnohokrát, paní Melzerová!“

Julius měl pro Marii mimořádnou slabost, nejspíš proto, že se vždy úspěšně snažila urovnávat spory, které vypukaly mezi personálem. Alicia jí tuto pozici ráda přenechala, zabývat se takovými věcmi ji příliš namáhalo. Dřív se o hladký provoz domu a spolupráci zaměstnanců starala bývalá hospodyně Eleonore Schmalzlerová, jenže ta se odebrala na zasloužený odpočinek a žila nyní ve svých domovských Pomořanech. Alicia si s dlouholetou zaměstnankyní pravidelně psala, ale o její rodině se z pomořanských dopisů mnoho nedozvěděla.

„Já snad puknu,“ řekla Dodo a nacpala si do pusy poslední šišku.

„A já už jsem pukla,“ trumfla ji Henni. „Ale to nevadí. Mamá, můžu si dát ještě šišky?“

Kitty byla proti. Ať Henni napřed laskavě dojí tu hromadu zelí, která zůstala na talíři.

„Ale já ho nerada. Mně chutnají jenom ty šišky.“

Kitty zavrtěla hlavou a povzdechla si, odkud její dítě tohle remcání má. Vždyť je na ni opravdu přísná.

„To tedy jsi,“ potvrdila Marie. „Někdy až moc…“

„Propána, Marie! Já přece nejsem žádná krkavčí matka. Henni má tolik volnosti. Hlavně večer, když nemůže spát, tak ji jednoduše nechám dovádět, dokud se neunaví. Nebo co se týče sladkostí, v tom ji taky neomezuju. Ale u jídla jsem zkrátka přísná.“

„To je pravda,“ potvrdila Alicia. „Ovšem to je taky jediné, v čem se projevuješ jako rozumná matka, Kitty.“

„Mamá,“ zasáhl Paul chlácholivě a honem chytil Kitty za ruku, vida, že se co nevidět chystá vybuchnout. „Nebudeme se o tohle znovu hádat. Speciálně dnes ne. Prosím!“

„Dneska ne?“ žasla Kitty. „A proč zrovna dneska ne, Paulíčku?

Děje se něco mimořádného? Uniklo mi něco? Nemáte nakonec výročí svatby? Ty a Marie? Ale ne, to je přece v květnu.“

„Začala nová obchodní éra, moji milí…,“ pronesl Paul slavnostně a usmál se na Marii.

Ta z toho moc nadšená nebyla, že Paul jejich společný záměr rozhlašuje před celou rodinou. Ale pochopila, že to dělá kvůli ní, a tak se na něho také usmála.

„Stojíme na prahu založení módního ateliéru, moji drazí,“ oznámil Paul a spokojeně si prohlížel jejich užaslé obličeje.

„Ne!“ vyjekla Kitty. „Marie bude mít ateliér. Já se z toho snad zblázním. Ach Marie, ty moje Marie – zasloužila sis ho už dávno. Budeš navrhovat úžasné kreace a všichni lidé z Augsburgu budou nosit tvoje modely…“

Vyskočila ze židle a padla Marii kolem krku. To byla zkrátka Kitty! Spontánní, nabubřelá v radosti, nikdy si neberoucí servítky. Všechno, co si myslela a cítila, z ní tryskalo ven jen tak. Marie si objetí nechala líbit, usmívala se nad jejím rozrušením a dojalo ji, když Kitty dokonce uronila slzu radosti.

„Já ti udělám všechny stěny v ateliéru, Marie. Bude to tam vypadat jako ve starém Římě. Nebo bys radši řecké jinochy? Na olympijských hrách, víš, tam chodili úplně nazí…“

„Nemyslím, že by to bylo vhodné, Kitty,“ přerušil ji Paul a svraštil čelo. „Jinak se mi tvůj nápad zdá dost dobrý, sestřičko. Aspoň na jedné stěně by mohly být tvoje malby. Co říkáš, Marie?“

Ta jen přikývla. Propána, vždyť ty místnosti ještě ani pořádně neviděla. Znala jenom regály v přízemí nacpané zbožím, nahoru k Müllerům nikdy nepřišla. Bylo to na ni všecko moc rychlé. Málem teď dostala strach z toho velkého úkolu, který jí Paul bez rozpaků přihrál. Co když se její návrhy nebudou líbit? Co když bude celé dny vysedávat v ateliéru a nepřijde ani jeden zákazník?

Mezitím se přihlásily o slovo i děti.

„Co je to ateliér, mami?“ chtěl vědět Leo.

„Vyděláš tam opravdické peníze?“ ptala se Dodo.

„Nechceš moje zelí, strýčku?“ využila příležitosti Henni.

„Pro mě za mě, ty malá trapičko. Dej to sem!“

A tak zatímco Paul vykládal, že už najal lidi, kteří vyklidí haraburdí, a potom půjde s Marií k Finkelbergovi kvůli malování a tapetování,

Henni do sebe naládovala poslední šišky, co zůstaly na míse. Celých pět kousků. Zákusek, který sestával z malé porce vanilkového krému s troškou třešňové marmelády, jí už ovšem dal zabrat.

„Mně je špatně,“ zaúpěla, když babička dala pokyn, že se může vstát od stolu.

„No tohle,“ zavrčel Leo. „Ty se tady cpeš, až je ti z toho špatně, a jiné děti nemají nic k obědu.“

„No a?“ Henni pokrčila rameny.

„Přece jsme se modlili, aby se nezapomnělo na chudé. Ne snad?“ zastala se Dodo svého bratra.

Henni na ni vykulila oči. Vypadala naivně a bezbranně, ale ve skutečnosti jen zkoumala situaci, jak získat nějakou výhodu. Uvědomila si už dávno, že dvojčata vždy drží spolu, a to i proti ní.

„Já jsem celou tu dobu na chudé děti myslela a snědla pár šišek i za ně.“

Paulovi tahle odpověď připadala zábavná, i Kitty se usmála, ovšem Alicia se zamračila.

„Myslím, že Leo má pravdu,“ ozvala se Marie potichu, zato přesvědčivě. „U jídla bychom mohli ušetřit na výdajích. Nemusíme mít zákusek každý den.“

„Ale Marie!“ zvolala Kitty a rozpustile se do ní zavěsila. „Ty jsi takové milé stvoření – a patrně bys ráda hladověla a dala svůj moučník chudým. Jenom se obávám, že by se pak ani jeden z nás nenasytil. Pojď, má drahá, ukážu ti, jak si představuju nástěnné malby. Paulíčku? Kdy si to tam můžu jít prohlédnout? Už dneska? Ne? Tak kdy?“

„Za pár dní, Kitty. Ty jsi tak netrpělivá, sestřičko!“

Marie následovala Kitty na chodbu, kde už čekala Else. Měla na starost, aby děti po jídle vypracovaly domácí úkoly. Potom si mohly několik hodin hrát, návštěvy spolužáků však měly nahlásit předem a matky je musely požehnat.

„Já bych rád navštívil Waltra, mami,“ prosil Leo. „On je nemocný a nepřišel do školy.“

Marie se zastavila a podívala se naproti k jídelně, kde zůstaly otevřené dveře. Paul se hned odebere do továrny, ale zatím ještě rozmlouval s Aliciou. Musí tedy rozhodnout sama.

„Ale jenom na chvilku, Leo. Až napíšeš úkoly, Hanna půjde s tebou.“

„A nemůžu jít sám?“

Marie zavrtěla hlavou. Věděla, že Paul a Alicia by tohle rozhodnutí neschválili. Z Leova přátelství s Waltrem Ginsbergem neměli radost ani jeden. Ne snad proto, že Ginsbergovi byli Židé, aspoň Paul byl v tomhle nevinně. Ale oba chlapce spojovala obrovská láska k hudbě a Paul se obával – podle Marie naprosto pošetile –, že by jeho syna mohlo napadnout stát se hudebníkem.

„Tak pojď už, Marie. Jenom na chvilku. Já pak hned musím za svou drahou Ertmutou kvůli výstavě v Umělecké jednotě. Julie? Je auto připravené? Budu ho hned potřebovat.“

„Samozřejmě, milostivá paní. Smím se posadit za volant?“

„Díky, Julie, Budu řídit sama.“

Marie šla za Kitty do schodů do jejího pokoje přestavěného na malířský ateliér. Vedle toho zabrala i bývalou otcovu ložnici, což Alicia připustila až po dlouhém váhání. Ale samozřejmě že nebohá Kitty nemohla spát mezi všemi těmi rozmalovanými obrazy a v noci vdechovat jedovaté výpary z barev.

„Podívej, mohla bych ti namalovat i anglickou krajinu. Nebo tady: Moskva pod sněhem. Ne? No tak ne. Ale Paříž, to je ono. Notre-Dame a mosty přes Seinu, Eiffelova věž… Ne, to je opravdu ohavná stavba.“

Marie chvíli poslouchala výplody Kittiny přebujelé fantazie a nakonec usoudila, že jsou to všechno jistě skvělé nápady, jenže se musí myslet v prvé řadě na to, že se tam budou předvádět šaty, a proto pozadí nesmí být příliš dominantní.

„To máš jistě pravdu… Tak co kdybych ti namalovala hvězdnou oblohu? A na stěny krajinu v mlze, v tajuplných pastelových odstínech.“

„Přijď si ty místnosti napřed prohlédnout, Kitty.“

„No dobře… Stejně už musím jít. Zkrátilas mi tu modrou sukni? Ano? Ach Marie – ty jsi poklad. Moje zlatá Marie.“

Pusinka, objetí a pak už byla Marie vysvobozena z láskyplné pozornosti své švagrové a octla se znovu na chodbě. Zaposlouchala se směrem dolů – Paul dosud seděl v jídelně, slyšela ho mluvit. Výborně, doprovodí ho přes halu ke dveřím a ještě jednou mu řekne, jakou jí udělal radost. Asi byl prve trošku zklamaný, že hned nepropukla v jásot, a s takovým dojmem se přece nemůže vrátit do práce.

Přátelsky pokynula Juliovi, jenž chvátal ke schodům pro služebnictvo, aby vyjel z garáže a přistavil vůz pro milostivou paní. Ale když poté chtěla otevřít nedovřené dveře do jídelny, zarazila se.

„Ne, mamá. Nesdílím tvoje pochyby,“ uslyšela Paulův hlas. „Marie má moji plnou důvěru.“

„Ach, můj milý Paule. Víš přece, jak si Marie vážím. Ale bohužel – a není to její vina – nebyla vychována jako mladá dáma našeho společenského postavení.“

„Tuto poznámku považuju za krajně nevkusnou, mamá!“

„Prosím tě, Paule. Říkám to jenom proto, že mám starost o tvoje štěstí. Marie pro nás vykonala veliké věci, zatímco jsi byl ve válce. To nesmíme pominout. Ale právě proto se obávám, že ten módní ateliér ji zavede na nesprávnou cestu. Marie je ctižádostivá, je nadaná a… Ale nezapomínej prosím, kdo byla její matka.“

„Teď už je toho ale dost! Promiň, mamá, vyslechl jsem tvoje námitky, nesouhlasím s nimi a nehodlám o nich dále diskutovat. Kromě toho jsem zapotřebí v továrně.“

Marie zaslechla jeho kroky a pak udělala něco, za co se hluboce styděla. Jenže v tu chvíli to bylo nejlepší řešení. Neslyšně otevřela dveře do kanceláře a zmizela za nimi. Ani Paul, ani Alicia by neměli vědět, že vyslechla jejich rozhovor.

3

„Hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, zdraví – sílu a zdar!“

Sbor jubilantů nezpíval řádně unisono, zejména Gustavův bručivý bas a Elsin staropanenský soprán trčely z noty, ale Fanny Brunnenmayerová byla přesto dojatá. Její přátelé koneckonců zpívali od srdce.

„Děkuju, děkuju…“

„Hojnost dítek Pánbůh, hojnost dítek Pánbůh…,“ zpíval Gustav neomylně dál, dokud ho Auguste neumlčela žďuchancem do žeber. Rozšklebil se na všechny kolem a zaradoval se, že se aspoň Else a Julius rozesmáli.

„Tu hojnost dítek radši přenechám vám dvěma, Gustave!“ namítla kuchařka Fanny a podívala se na Augustu, která už zase byla v naději. Ale čtvrté dítě mělo být definitivně poslední. Už tak bylo těžké nakrmit současné tři hladové krky.

„No jo – mně stačí svlíknout kalhoty a Auguste už je v tom.“

„Zajímá to někoho tak dopodrobna?“ postěžovala si Else a tvář se jí zarděla.

Fanny Brunnenmayerová přešla mlčením plané řeči a naznačila Hanně, aby nalévala kávu. Dlouhý kuchyňský stůl byl pro dnešní večer vyzdobený astrami a oranžovými afrikány. Hanna se vynasnažila ze všech sil a prostírání pro Brunnenmayerovou bylo dokonce obloženo věncem z dubového listí. Dnes jí bylo šedesát roků, a to už je nějaký věk. Ale kuchařce by to nikdo nehádal. Jenom vlasy svázané do přísného uzlu, jež bývaly tmavošedé, za poslední roky zbělely. Obličej měla růžový, kulatý a bez vrásek jako dřív.

Na stole už stály naservírované talíře s obloženými chleby a později k nim přibude pravý šlehačkový dort se zavařenými třešněmi, specialitou Brunnenmayerové. Všechny tyhle lahůdky darovalo panstvo, aby Fanny Brunnenmayerová mohla své jubileum náležitě oslavit. Nahoře v červeném salonu se už dopoledne konal přípitek s malým pohoštěním, na nějž byli pozváni všichni zaměstnanci domu. Paní Alicia Melzerová tam pronesla řeč, poděkovala Fanny Brunnenmayerové za víc jak třicet let věrné služby a prohlásila ji za obdivuhodnou mistryni svého řemesla. Kuchařka si k této příležitosti oblékla černé slavnostní šaty a připnula si na ně brož, kterou dostala od panstva darem před deseti lety. Při všech těch poctách a darech se cítila nesvá a nepohodlně v šatech, na něž nebyla zvyklá, a byla celá šťastná, když opět stanula v kuchyni ve svém běžném oblečení a zástěře. Ne, ne, panské pokoje nebyly nic pro ni. Tam se pořád bála, že porazí nějakou vázu, nebo – a to by bylo ještě horší – zakopne o koberec a natáhne se jak široká tak dlouhá. Ale tady dole, v provozním zázemí továrnické vily, byla neomezenu vládkyní nad spižírnou, sklepem a kuchyní a hodlala zde ještě několik roků setrvat.

„Jen si poslužte, přátelé. Dokud je co!“ zazubila se na všechny a sama si vzala jeden krajíc s játrovým salámem. Hanna a Else je všechny ozdobily nakrájenými kyselými okurčičkami.

Nikdo se nedal dvakrát pobízet. Kromě toho se za pár minut ozvala vařící voda na plotně a do jejího syčení občas proniklo tiché srknutí, jak se ten či onen napil horké kávy.

„Tahle pomořanská paštika je jedna báseň!“ pochvaloval si komorník Julius a utřel si ústa servítkem, než sáhl pro druhý krajíc.

„Uzenka taky není špatná…,“ povzdychla si Hanna. „Máme to ale štěstí, že nám paní von Hagemann pořád posílá velké balíky s jídlem.“ Else zamyšleně přikývla. Kousala jenom na levé straně, protože na pravé ji už několik dnů bolely zuby. K zubaři však jít nechtěla, měla pekelný strach, že jí bude trhat zub, a věřila, že bolest zase přejde sama od sebe.

„Jen jestli je tam taky šťastná, tam nahoře v Pomořanech. Kolem samé krávy a prasata,“ zapochybovala Else. „Elisabeth von Hagemann je přece rozená Melzerová a vyrůstala tady v Augsburgu.“

„A proč by tam Lisa neměla být šťastná?“ namítla Hanna nedůvěřivě.

„Má tam přece všechno, co potřebuje.“

„No ovšem,“ přisadila si Auguste zlomyslně. „Manžela a ještě milence. To jí určitě není dlouhá chvíle…“

Kuchařka na ni vrhla zlostný pohled a Auguste sklonila hlavu a sáhla si pro poslední krajíc s játrovkou. Komorník Julius, jenž si liboval v narážkách a dvojsmyslech, zamžoural přes stůl na Hannu, ale ta dělala, jako že si ničeho nevšimla. Julius se ji už mockrát pokoušel vyvést z konceptu dvojznačnými poznámkami, ale ona na ně při své obezřetnosti nikdy nepřistoupila.

„A jak prospívá vaše zahradnictví, Gustave?“ odvedla Brunnenmayerová řeč na jiné téma. „Máte tam hodně práce?“

Gustav Bliefert se před dvěma roky udělal pro sebe a otevřel si malé zahradnictví. Právě tak včas, než by inflace úplně znehodnotila všechny Augustiny úspory. Manželé koupili louku nedaleko vily Melzerových, postavili na ní boudu a založili pařeniště. Paul Melzer dovolil rodině bydlet i nadále v zahradnickém domku, protože jejich příjem dosud nestačil na to, aby si mohli najmout byt. Se zeleninovými sazenicemi udělal Gustav na jaře opravdu dobré obchody, neboť většina obyvatel Augsburgu stále žila z produktů vlastní zahrádky. Dokonce i ve městě lidé využívali každou píď země, aby z ní mohli sklidit mrkev, celer nebo pár brambor.

„Teď je spíš klid,“ odpověděl jinak na slovo skoupý Gustav. „Jenom věnce na hroby a girlandy na posvícení…“

Julius poznamenal s našpulenými rty, že takové zahradnictví potřebuje vést dobré účetnictví, a vysloužil si tím od Gustava zlostný pohled. Jistě, všichni věděli, že kancelář je pro Gustava španělská vesnice. A ani Auguste, která dřív ve vile pracovala jako pokojská, se nikdy nenaučila srovnat vedle sebe příjmy a výdaje bez chyb. Přitom to byla ona, díky komu v domácnosti byly vždycky nějaké peníze, poněvadž třikrát týdně pracovala půlden u Melzerů. Nebylo to nic snadného, musela teď obstarávat všechny práce, jež se zrovna naskytly, a to i takové, co nespadají do kompetence pokojské. Třeba nanosit dříví nebo vytřít podlahy. Dítě se jí má narodit nejspíš v prosinci, a tak si mohla spočítat už teď, že o Vánocích se výdělky scvrknou.

„Je to holt bída,“ řekla rozmrzele. „Dneska stojí chleba třicet tisíc marek, zítra už sto tisíc, a jen samo nebe ví, kolik bude stát za týden. Kdo by si kupoval kytky? Nejlepší by byl pořádný veliký skleník. Ale kde na něj vzít? Ušetřit se v týhle době nic nedá. Co vyděláš dneska, nemá zítra už žádnou cenu.“

Fanny Brunnenmayerová chápavě pokývala hlavou a přisunula Gustavovi tác s jednohubkami. Chudák měl hlad. Auguste se aspoň najedla tady ve vile, někdy si mohla odnést džbán mléka nebo jí kuchařka podstrčila sklenici se zavařeninou. Pro Liesel a malé kluky. Ale Gustav se držel zpátky, dal všechno dětem a sám hladověl.

Auguste Brunnenmayerčin dobrý úmysl prokoukla, ale bylo jí proti mysli, že tu jejího manžela krmí jako nuzáka. Je to sotva pár let, co Auguste halasně vykřikovala, že doba pokojských a komorníků skončila, že brzy už nebude existovat žádný personál, a proto dá Gustav u Melzerů výpověď a otevře si vlastní podnik. Za tu dobu se ovšem ukázalo, že být zaměstnán v panském domě je přece jen výhoda. Tam měl člověk svoje živobytí a netrápily ho starosti o budoucnost.

„Jo, jo, leckdo teď o všechno přišel,“ spustila Auguste ve snaze zapomenout na vlastní starosti poukázáním na bídu jiných. „V Augsburgu zavírá jeden krám za druhým. MAN taky propoustil dělníky, armáda už zkrátka ty jejich kanony nepotřebuje. A co teprve všelijaký fundace, i ty hodně zbožný. Těm peníze v bance roztály jak sníh… Už jste slyšeli, že sirotčinec je bankrot?“

Ne, tahle zpráva byla úplně nová a pořádně rozčeřila hladinu.

„Sirotčinec U sedmi mučednic?“ zeptala se Brunnenmayerová smutně.

„Ten musejí zavřít? A co bude s těmi nebožátky?“

Auguste si dolila z konvice zbytek kávy a nastavila ji pořádnou porcí šlehačky. „Tak zlé to zase není, Brunnenmayerová. Jeptišky od svaté Anny ho povedou dál. Zadarmo, jen z křesťanské lásky. Zato Jordanová se co nevidět octne na dlažbě, protože nemají peníze na její mzdu.“

Maria Jordanová pracovala před lety u Melzerů jako komorná, poté se však toho místa vzdala a díky příznivým okolnostem převzala vedení sirotčince U sedmi mučednic. Jenže tomu byl teď konec. Fanny Brunnenmayerová nebyla nikdy Jordanové příliš nakloněna, hlavně její vykládání karet a falešný tyjátr kolem údajných snů ji na bývalé komorné často štvaly. Přesto ji teď litovala. Maria Jordanová to neměla v životě lehké. Zčásti pro svou ne právě dobrou povahu, ale taky pro všelijaké pohromy, na nichž nenesla žádnou vinu. Ale je bojovnice a určitě se z toho i tentokrát nějak vymotá.

„Tak to nás brzy čeká milá návštěva,“ ušklíbla se Else, která Jordanovou nemohla ani cítit. „A taky nám dá nahlédnout do budoucnosti, určitě si přinese karty…“

Julius se pohrdlivě usmál. Neměl o těchto hokuspokusech, jak jim říkal, valné mínění. Podle něho je to jen mazaný způsob, jak důvěřivé hlupáky připravit o peníze.

„Umí předpovídat,“ dala se slyšet Hanna. „To je jednou jistý. Je ale otázka, jestli tu pravdu o budoucnosti má člověk vůbec poznat. Jestli není lepší o ničem nevědět…“

„Pravdu?“ Julius se na ni podíval blahosklonně. „Přece mi nechceš tvrdit, že ta podvodnice má sebemenší tušení, co nás v budoucnu čeká! Jenom vykládá lidem, co chtějí slyšet, a kasíruje za to peníze.“

Hanna zavrtěla hlavou, ale mlčela. Kuchařka věděla moc dobře, o čem mluví. Jordanová tenkrát Hanně předpověděla černovlasého mladého milence a taky, že s ním bude mít starosti. Obojí vyšlo, ale znamenalo to něco?

„Jordanová říká čistou pravdu!“ vykřikla Auguste a rozesmála se.

„To tady přece všichni víme. Viď, Elso?“

Else vzteky kousla bolavou stoličkou a otřásla se. „Ty seš vždycky štěstím bez sebe, když mužeš o někom říct něco špatného!“ obořila se na Augustu.

Všichni kolem stolu věděli, že Jordanová předpovídala Else velikou lásku už třikrát. Ale žádný princ na bílém koni dosud nepřijel a Elsiny šance se kvůli té nešťastné válce rozhodně nezlepšily. Mladí a zdraví muži teď byli vzácnost.

„Veliká láska!“ utrousil Julius a pohrdlivě povytáhl obočí. „Co je to veliká láska? Napřed chce jeden pro druhého zemřít, a potom spolu nedokážou žít.“

„Šmarjá, pane Kronberger!“ zvolala Auguste a posměšně se ušklíbla.

„To jste řekl opravdu moc hezky.“

„Můj bývalý pán, baron von Schnitzler, měl ve zvyku se takto vyjadřovat,“ odsekl Julius a snažil se nedat najevo svůj vztek. „Ostatně, milá Augusto, dávám ti tímto svolení, abys mne pro jednoduchost oslovovala Julie.“

„No to se podívejme…,“ dal se slyšet Gustav s tichou žárlivostí. Komorník si už vydobyl pověst vytrvalého, i když nepříliš úspěšného sukničkáře.

„Pro vás to samozřejmě neplatí, pane Blieferte. Vy už nejste zaměstnancem tohoto domu!“

Gustav zrudl, neboť Julius se dotkl jeho dalšího bolavého místa. Samozřejmě litoval, že dal tak lehkomyslně výpověď. Dědeček, který zemřel před rokem, ho varoval. „Melzerovi se o nás dobře starali celý můj život, Gustave,“ nabádal ho stařec. „Nepovyšuj se a zůstaň, čím jsi.“ Jenže Gustav poslechl Augustu a teď měl tuhle šlamastyku.

„Já si říkám křestními jmény jen se svými přáteli,“ zavrčel nepřátelsky. „A k těm vy nepatříte, pane Kronbergere!“

„Tak už dost!“ vykřikla Fanny Brunnenmayerová a bouchla pěstí do stolu. „Já mám dneska narozeniny – a nikdo se mi tu nebude hádat. Jinak si ten šlehačkový dort sním sama!“

Rovněž Hanna poznamenala, že je to ostuda kazit paní Brunnenmayerové její slavný den nějakým hašteřením. Nedívala se přitom na Gustava, nýbrž na komorníka Julia.

„Máš pravdu, Hanno,“ řekla Else plačtivě. Držela si pravou tvář, protože bolest nepolevovala. „Kdyby tu byla stará dobrá slečna Schmalzlerová, tak by takovéhle řeči vůbec nedopustila.“

Gustav zavrčel něco nesrozumitelného jen tak pro sebe, ale hned se uklidnil, když ho Auguste chlácholivě pohladila po zádech.

Julius ohrnul nos a párkrát zafuněl. Že to tak nemyslel a nemůže za to, že jsou někteří lidé tak cimprlich. „Když vás tak poslouchám, ta paní Schmalzlerová musela oplývat přímo nadlidskými silami, že?“ Julius nasadil ironický tón, protože ho štvalo, že se zde pořád připomíná a vyzdvihuje legendární představená domu.

„Slečna Schmalzlerová dovedla jednat s každým z nás podle jeho založení,“ prohlásila kuchařka s vrozenou rozhodností. „Je to úctyhodná osoba. Ale v dobrém, chápeš?“

Julius si podal svůj šálek s kávou, zvedl ho k ústům, ale všiml si, že je prázdný, a zase ho odložil na stůl.

„Samozřejmě…,“ přisvědčil s nucenou vlídností. „Velká, stará dáma. Chápu. Nechť si ještě dlouhá léta vychutnává zasloužený odpočinek.“

„To jí přejeme všichni,“ ozvala se Hanna. „Milostivá paní od ní pořád dostává poštu. Myslím, že slečna Schmalzlerová hodně vzpomíná na nás všechny v tomhle domě. Milostivá jí tuhle zastrčila do obálky i fotografie svých vnoučat.“

Auguste, která nikdy nebyla s bývalou hospodyní v přátelských vztazích, poznamenala, že Eleonore Schmalzlerová koneckonců odešla na vlastní žádost. A jestli se jí teď po továrnické vile stýská, může si za to jedině sama. „A když už jsme u toho – vy jste, paní Brunnenmayerová, taky tuhle dostala dopis. Z Berlína. A jestli se nepletu, taky v něm byly fotografie.“

Kuchařka věděla moc dobře, na co Auguste naráží. Ale nebylo jí vhod nechat Humbertovy fotografie kolovat po kuchyni. Hlavně proto, že by to Julius nepochopil. Humbert vystupoval v jednom berlínském kabaretu v ženském převleku. A jak se zdálo – měl velký úspěch.

Fanny Brunnenmayerová však měla v rukávu eso, kterým tohle nepříjemné téma smete ze stolu.

„Hanno, přines mi ten dlouhý nůž a nabírák na dort. A dezertní vidličky. Dneska jíme jako nóbl lidi. Julie – postavte mi na stůl hrnec s vodou, abych si mohla namáčet nůž, až budu krájet dort.“

Nálada se rázem změnila při pohledu na šlehačkový zázrak s umělecky vyvedenými čokoládovými lístky a nastříkaným nápisem Naší jubilantce. Všechna zloba byla tatam. Julius vytáhl zapalovač – dárek od svého bývalého pána – a zažehl šest červených svíček, které Hanna zapíchala do dortu. Každá znamenala deset roků.

„Mistrovské dílo, paní Brunnenmayerová!“

„Překonala jste sama sebe, Brunnenmayerová!“

„Škoda něco takového sníst!“

Kuchařka si spokojeně prohlížela svůj výtvor, který zazářil ve světle svíček.

„Musíte je sfouknout!“ vykřikla Hanna. „A všechny najednou, jinak přijde neštěstí!“

Všichni se předklonili, aby mohli Fanny Brunnenmayerovou sledovat při důležité akci. Kuchařka foukla z plných plic, jako kdyby nemusela zhášet šest, ale plných šedesát svíček, a byla odměněna náležitým potleskem. Potom uchopila nůž a zakrojila ho.

„Haničko, podávej mi talíře!“

„Piškotový dort,“ zašeptala Auguste. „A zavařené třešně. A s griotkou. Cítíš to, Gustave? Proříznutý a uvnitř hustě marmelády…“

Rozhostilo se nábožné mlčení. Hanna přistavila rezervní konvici s kávou, která se hřála na plotně. Každý seděl u svého kousku dortu a oddával se sladkému požitku. Takový dort se jindy pekl jenom pro panstvo, a to ještě jen o velkých příležitostech nebo svátcích. Kdo měl štěstí, ukořistil malý zbytek, jenž zůstal na talíři, nebo tajně olizoval dortovou lopatku.

„Já jsem z tý griotky úplně opilá,“ zachichotala se Hanna.

„To je dobře,“ zašklebil se Julius lascivně.

Else si dortu moc neužila, poněvadž její zkažený zub nesnesl sladké. Přesto se nebránila, když kuchařka nandávala každému ještě druhý kousek. Na dortové míse zůstalo jen šest napůl vyhořelých svíček – Else je pak očistí a uloží do krabičky. Nikdo neví, kdy v plynárně zase začnou stávkovat a budou tu muset sedět potmě.

„Už bylo deset,“ ozvala se Auguste a seškrábla si zbytky na svůj talíř.

„Musíme jít domů – Liesel si sice s kluky poradí, ale nerada je nechávám tak dlouho samotné.“

Gustav dopil a zvedl se, aby si přinesl kazajku a Augustě přehoz. Ochladilo se. Venku v parku vítr roznášel mírné mžení a hnal před sebou první opadané listy.

„Počkejte!“ zadržela je kuchařka. „Tady jsem vám něco zabalila. Ten koš mi zítra ráno přines, Augusto.“

„Oplať vám to Pánbůh, Brunnenmayerová,“ řekl Gustav zahanbeně.

„A děkujeme moc za pozvání!“

Chůze ho trochu namáhala, ale jenom proto, že nějakou dobu seděl. Jinak – aspoň to pořád tvrdil – se mu s protézou chodilo dobře a jizva už ho nebolela. Jeho levá noha zůstala u Verdunu. Ale to měl štěstí, protože plno jeho kamarádů tam nechalo život.

Rovněž Else se rozloučila, potřebovala se vyspat. Ráno musí brzy vstávat, aby zatopila v jídelně.

Hanna a Julius ještě chvíli setrvali u stolu. Tlachali o malém Leovi, kterého Hanna včera doprovázela k jeho kamarádovi Waltru Ginsbergovi.

„Hrál tam na klavír,“ řekla Hanna a zhluboka vzdychla. „Paní Ginsbergová mu dává hodiny. Ten kluk je tak nadaný. Umí krásně hrát. Nikdy jsem nic takového neslyšela.“

„Ví o tom milostpán?“ zeptal se Julius pochybovačně.

Hanna pokrčila rameny. „Neříkám mu nic, na co se sám nezeptá.“

„Jen aby z toho nebyly nepříjemnosti…“

Fanny Brunnenmayerová si samou únavou podepřela hlavu. Není divu. Byl to dlouhý, namáhavý den, a hlavně ta nervozita, když nastoupila do červeného salonu a poslouchala o sobě pochvalné řeči.

„Chtěla jsem vám ještě něco říct…“

„Nepočká to do zítra, Haničko? Jsem utahaná jako pes.“

Hanna zaváhala, ale Brunnenmayerová, když k ní unaveně vzhlédla, pochopila, že je to asi něco důležitého, čeho se ta holka potřebuje zbavit.

„No tak spusť!“

Julius zívl a způsobně si dal ruku před ústa. „Ty se snad budeš vdávat?“ zavtipkoval.

Hanna zavrtěla hlavou a civěla nerozhodně na svůj talíř.

„Věc se má tak: milostivá paní chce, abych pracovala jako šička u ní v ateliéru… Chce ho otevřít ještě do Vánoc.“

Brunnenmayerová se v tu ránu probudila. Hanna byla odjakživa chráněnec Marie Melzerové. Takže teď z ní chce udělat šičku. Přitom Hanna vůbec neumí šít. Jenže když si paní Melzerová něco zamane, tak to tak bude.

„No tohle!“ podivil se Julius a zavrtěl hlavou. „A kdo bude pomáhat v kuchyni?“

Zbývala pouze Auguste, a ta bude brzy rodit.

„To je ta nová doba,“ zavrčela Fanny Brunnenmayerová. „A v té už není místo pro personál. Panstvo si bude škrábat brambory samo.“

4

Kitty zastrčila dopis do kabelky – přečte si ho později. Gérard koneckonců psal pořád totéž: má hodně práce v továrně na hedvábí, jeho matka je nemocná a s otcem se nedá vyjít. Jeho sestra se za pár týdnů stane už podruhé matkou. Budiž jí to přáno. K tomu obvyklé přísahy lásky, že ve dne v noci myslí na svou okouzlující „Cathérine“ a je pevně rozhodnutý požádat ji příští rok o ruku.

Ale to ohlašoval už loni. Ne – ta obrovská vášeň, která mezi nimi kdysi planula, už za tu dobu vyprchala. Kitty již s Gérardem Duchampsem nepočítala.

A vůbec, líbil se jí nevázaný život, který teď vedla. Nikdo jí neměl co nařizovat, žádný manžel nebo otec, nanejvýš se do něčeho vmísil bratr Paul. Nebo mamá. Ale na to nic nedala – dělala si, co chtěla. A byla pevně rozhodnutá dopomoci k větší samostatnosti i své milované švagrové Marii. Podle Kitty se Marie od té doby, co Paul opět řídil továrnu, proměnila v domácí puťku. Samozřejmě že byli všichni šťastní, že se jejich drahý Paulíček vrátil živý a zdravý z té strašné války – až na to hloupé zranění na rameni. Ale kvůli tomu její milovaná Marie nemusí svůj talent nechat ležet ladem. Tenkrát, když se Kitty octla úplně na dně, když dostala zprávu, že Alfons padl a samým zoufalstvím už nechtěla žít, ji Marie energicky upomenula na její nadání.

Dar, který člověk dostal do kolébky, je závazek, z kterého se nesmí vyvázat, upozornila ji tehdy Marie.

A přesně totéž teď platí pro ni. Je dcerou malířky, kreslí úžasné věci, ale především navrhuje překrásné šaty. Elegantní, extravagantní, provokativní nebo úplně prosté – lidé se Kitty často ptali, kde si nechává šít garderobu.

Naše Marie je umělkyně, Paule! Nemůžeš ji pořád zavírat v rezidenci. Zajde tam žalem jako ptáček v kleci, domlouvala bratrovi.

Paul se zpočátku bránil a tvrdil, že Marie je v roli matky a manželky dokonale šťastná. Ale Kitty nepolevila – a světe, div se – její úsilí nyní přineslo plody. Ona to přece věděla. Marie dostane svůj vlastní ateliér! Její Paulíček je tak úžasný manžel, je skoro škoda, že se za něj nemohla provdat sama.

Dům v Karolinině ulici ovšem zatím působil velice zchátralým dojmem. Kitty hned ráno přemluvila Marii, aby s ní jela do města a provedly tam „šetření na místě“. Považovala to za skvělý nápad. Při pohledu na zaslepenou výlohu a zteřelé dveře do krámu však začala svého rozhodnutí litovat a snažila se zachránit, co se ještě dalo.

„To je ale pěkný dům!“ zvolala a popadla Marii. „Podívej, má dokonce tři patra, když započítáme podkroví. A ty lomenice pod modrým nebem – není to roztomilé? Obě výlohy se musejí pochopitelně zvětšit. A dveře do krámu prosklít. A nad tím bude stát zlatými písmeny: MARIE – DÁMSKÁ MÓDA.

Marie nebyla vyděšená tolik, jak se Kitty obávala. Vzrušeným řečem své švagrové se jen smála a dodala, že tu bude jistě hodně práce, ale že je přesto odhodlaná před Vánocemi otevřít.

„Samozřejmě… to určitě. Začátek prosince je nejlepší doba. Tvoje modely se tak dostanou ještě pod stromeček.“

Věděla stejně dobře jako Marie, že to bude hodně těžké – jestli bude inflace pokračovat, pod vánočními stromky bude prázdno. U Melzerů na tom byli ještě dobře – Henni vyjmenovávala spolužáky, kteří neměli ani teplé jídlo a nosili jenom sflikované oblečení. Kitty nato posbírala Henniny obnošené šaty a pověřila Hannu, aby je odnesla k sestrám od svaté Anny. Ty už je rozdělí potřebným.

„Tak pojď konečně dovnitř,“ naléhala Marie, která dostala od Paula klíče.

„Ale dávej pozor, určitě tam bude plno špíny.“

Měla pravdu. V bývalém obchodu s porcelánem to vypadalo zle. Ovanul je zatuchlý pach klihu, papundeklu a starého vosku na parkety. Když Marie chtěla rozsvítit, zjistila, že elektřina nefunguje.

„Ó běda!“ zahořekovala Marie, když se rozhlédla kolem. „Tady se to musí napřed všechno vyklidit.“

Kitty jezdila prstem po starém stole a napsala do prachu MARIE – DÁMSKÁ MÓDA. „To je všechno tak akorát na spálení. Jen se podívej na ten rozviklaný krám… Ale tam vzadu, jak je ta komora, uděláme prodejnu. Jsou tu ještě další místnosti?“

Marie otevřela jedny dveře, za nimi se objevil opotřebovaný psací stůl, židle a ponuré zabudované skříně, v nichž ještě ležely pořadače a lepenkové bedny.

„Měli tady i kancelář. Hele – tady je telefonní přípojka. To je praktické, Marie, telefon budeš potřebovat. Fuj – tam nahoře na stropě jsou pavučiny. Určitě tam visí celé roky. Nebudou tu taky myši?“

„Nejspíš ano.“

Kitty se kousla do rtu. Proč žvaní takové hlouposti? Myši! Samozřejmě že tu jsou myši, ale nemusí na ně Marii ještě upozorňovat!

„Je to mnohem větší, než jsem si představovala,“ sdělovala Marie, která si zatím prohlédla i další místnosti.

Úplně vzadu, na odvrácené straně domu, byla dokonce zimní zahrada. Půvabná konstrukce z všelijak kroucených železných vzpěr a skla. Bohužel se už na mnoha místech drolil kyt, dvě tabule vypadly z osazení a ležely rozbité na zemi.

„S tím se musí rychle něco udělat,“ rozhodla Marie. „Je to vážně škoda nechat takový pěkný dům takhle zchátrat.“

Kitty zmlkla, neboť se ozvaly kroky. Obě ženy se podívaly sklíčeně jedna na druhou.

„Tys za námi nezamkla, Marie?“ zašeptala Kitty.

Stály nehnutě a s bušícím srdcem naslouchaly. Kroky se přibližovaly, pak nevítaný návštěvník musel kýchnout a zastavil se, aby nabral dech.

„Paní Melzerová? Marie? Jste tam vzadu? To jsem já…“

„Klippi!“ vykřikla Kitty vyčítavě. „Vy jste nás ale vyděsil. Už jsme si myslely, že se tu plíží nějaký zákeřný vrah.“

Ernst von Klippstein se zatvářil upřímně vyděšeně a ujišťoval, že rozhodně neměl v úmyslu něco nekalého.

„Jel jsem náhodou kolem a vidím vcházet dvě dámy do budovy. Tak mě napadlo, že bych vám mohl být užitečný.“

Potvrdil svá slova úsečnou úklonou, která pořád ještě působila trochu vojensky. Třebaže Ernst von Klippstein žil v Augsburgu už několik let, v mnoha projevech chování zůstal pruským důstojníkem.

„Nuže,“ začala uvažovat Marie a zazubila se. „Když už jste tady, můžete nás doprovodit do horních pater. Ale varuju vás. Jakmile Kitty spatří pavouka, upadne do mdlob.“

„Já?“ rozčílila se Kitty. „To je nesmysl, Marie. Nebojím se pavouků ani čmeláků, vos ani mravenců. Dokonce ani komárů. Nanejvýš myší, ale to jen když se rychle mihnou kolem…“

Ernst von Klippstein je ujistil, že v případě mdlob obě dámy zachytí do náruče a vlastnoručně je odnese zpátky do jejich vily.

„Pak se tedy můžeme odvážit výstupu,“ prohlásila Marie.

V prvním patře Müllerovi skladovali zboží, dosud tam stály prázdné bedny a krabice. Dva pokoje pronajímali jednu dobu studentům, ještě v nich zůstaly postele a starý nábytek. Všechno tu působilo tísnivě a smutně. V druhém poschodí se nacházely dva byty. V jednom žili staří manželé Müllerovi, druhý zel prázdnotou. Tam bydlívala rodina, která se mezitím odstěhovala.

„Byl tu lékař,“ referoval von Klippstein. „Před válkou pracoval v městské nemocnici. Za války byl u sanity a zůstal v Rusku. Paní se protlouká s oběma chlapci a dělá krejčovské práce. Nemohla už platit činži a bydlí teď někde ve Starém Městě.“

„Ta zatracená nesmyslná válka,“ postěžovala si Marie a zavrtěla hlavou. „Tu paní vypověděl Paul?“

Von Klippstein to popřel. Udělali to Müllerovi ještě před prodejem domu.

„Propánajána, Marie! Netvař se tak pohřebně. Tak už to v životě zkrátka chodí. Jednou nahoru, pak zas dolů… Třeba bys tu paní mohla zaměstnat jako švadlenu? To by pomohlo všem.

Marii se trochu rozjasnil zachmuřený obličej.

„To je docela dobrý nápad, Kitty. Ovšem za předpokladu, že umí šít opravdu dobře.“

„Tak jako Hanna určitě.“

„Hannu do toho zaučím, Kitty. Podle mého soudu má na víc než jenom umývat nádobí a hníst těsto. Jestli se z ní stane dobrá švadlena, může si tím sama vydělávat na živobytí.“

„No tak dobře, má drahá, starostlivá a o blaho všech pilně usilující, má drahá Marie. Tak ať je tedy Hanna švadlenou. Ještě jí pověs kolem krku zlatý řetěz a daruj zámek… Princezna Hanna z rodu hbité jehly.“

„Ale Kitty!“

Marie se navzdory všemu musela smát, Kitty a Ernst jí přizvukovali. Všem třem to udělalo dobře, že zahnali ponurou náladu, která je přepadla při pohledu na zchátralý interiér. Kitty navrhla, že oba prastaré dřevěné stoly se soustruženými nohami nalakují nabílo a postaví dolů do krámu. To bude pěkný pohled na úvod.

„A vůbec bychom neměli stěny jen tak vybílit, ale dát jim jemný krémový odstín. Chápeš, Marie? To působí víc elegantně. Krémové barvy a zlatá vypadají přímo královsky. A hned můžeš za svoje modely požadovat dvojnásobnou cenu.“

„Ale Kitty,“ vzdychla Marie a rozhlédla se bezmocně po prázdném krámu. „Kdo by si v takových zlých časech kupoval modelové šaty?“

„Tak to vám mohu vyjmenovat nóbl lidi, kteří si mohou dovolit plné skříně modelového oblečení,“ odporoval decentně Klippstein.

„Musíte svému projektu věřit, Marie. Jsem přesvědčen, že budete mít úspěch.“

Říká to jen proto, aby Marii povzbudil? Kitty věděla moc dobře, že chudák Klippi je do její švagrové stále zamilovaný, i když ví, že nemá naději.

„To jenom… Paul do toho ateliéru vráží strašně moc peněz. Renovace. Zařízení. A potom látky. Taky mzdy švadlenám… Až mě z toho jímá závrať, když o tom uvažuju.“

Kitty zakoulela očima. Je tohle možné? Marie udržela melzerovskou textilku přes celou válku. Vyjednávala, uzavírala obchody, prosadila výrobu papírových látek… A teď se bojí otevřít si maličký módní ateliér!

„Věřte mi, Marie,“ promluvil Klippstein naléhavě. „Tahle investice je to nejlepší, co může Paul s penězi udělat. Investice je zaklínací formule současné doby. Kdo sedí na penězích, ten je ztrácí.“

Marie na něho vděčně pohlédla a von Klippstein se na oplátku šťastně usmál. Kitty nabyla dojmu, že Klippi bude tímto okamžikem žít ještě dlouhé měsíce.

„Smím dámy odvézt nazpět do jejich vily? Nebo máte jiný cíl? Můj vůz stojí přímo před krámem.“

Von Klippstein již nějakou dobu vlastnil vůz Opel Torpedo, limuzínu, kterou koupil už ojetou. Opatřil si ji z praktických důvodů, poněvadž na rozdíl od Paula nebyl posedlý automobily. Vyrostl na statku svých rodičů a až do válečného zranění byl vynikajícím jezdcem na koni. Potom musel jezdecké boty pověsit na hřebík. A jen zřídka zmiňoval, že ho pořád ještě bolí chůze i sezení. Automobil pro něho znamenal nejpohodlnější možnost jak se pohybovat po Augsburgu.

Marie odmítla – obě ještě musejí něco obejít a obstarat. Potom odjede domů tramvají.

„V tom případě vám přeji hezký zbytek dne.“

A zatímco Marie pečlivě zamykala dveře obchodu, Kitty se dívala za ujíždějícím Klippsteinem. Vlastně to byl opravdu pohledný muž, podílník textilní továrny, jež začala prosperovat, a k tomu ještě měl auto. Přesně to, čemu se říká „dobrá partie“.

„Co vůbec dělá Klippi touhle dobou ve městě?“ podivila se. „Nemá náhodou sedět v té ohavné kanceláři ve fabrice?“

Marie pro jistotu zalomcovala dveřmi do krámu – byly dobře zamčené. „Nejspíš chce koupit nějaký dárek pro svého syna,“ odpověděla. Má teď někdy narozeniny. Myslím, že mu bude devět.“

„Jasně, má ho s tou svou bývalou ženou – jak se vlastně jmenuje… Ale, to je přece jedno. Mají syna, který zdědí statek. Chudák Klippi, myslím, že by rád viděl, jak jeho syn roste.“

„Adele,“ upřesnila Marie. „Jmenovala se Adele.“

„Správně, Adele. Příšerná osoba. To je dobře, že se jí zbavil… Pane na nebi, ono vážně začíná pršet. A já nemám deštník.“

Marie to předvídala. Pod černým deštníkem, jenž kdysi patřil Johannu Melzerovi, teď přeběhly naproti do obchodu s kávou a sladkostmi a koupily tam čtvrt kila kafe a sáček kostkového cukru. Potom se vydaly na zastávku tramvaje.

„V Klippiho limuzíně by to bylo mnohem pohodlnější,“ konstatovala Kitty podrážděně a dívala se na svoje promoklé boty.

„Každopádně bychom tam byly v suchu,“ zalitovala i Marie.

Chvíli čekaly, ale když jejich číslo pořád nejelo, rozhodly se vzít si drožku. Těch dosud jezdilo po městě dost. A nikomu by určitě nepomohlo, kdyby se v tom mokrém a studeném počasí nachladily.

Vestibulem rodinné vily se táhla vábivá vůně ryby pečené na majoránce a s cibulí – Brunnenmayerová měla na plotně oběd. Else už několik dní trpěla nevolností a z důvodů, jimž Kitty nerozuměla, se musela co chvíli uchýlit do své komůrky nahoře. Julius držel stráž – odebral jim provlhlé kabáty a měl připravané suché přezutí. Promáčené vycházkové boty odnesl do prádelny, kde je dal sušit na vrstvu starých novin. Potom je ošetří všelijakými substancemi, jejichž složení zná jen on sám, aby kůže znovu nabyla ohebnosti a vypadala jako nová.

„Milostivá paní vás očekává v červeném salonu.“

Sdělil to Marii, ale Kitty, jež tušila důvod, se pevně rozhodla, že se toho hovoru také zúčastní. Měla za to, že mamá je s postupem věku čím dál větší podivín. Nová doba ji zcela míjela a není se co divit, když uvážíme, že milé mamince už bylo pětašedesát.

Alicia Melzerová čekala na snachu. Stála u okna, odkud viděla na širokou příjezdovou cestu a většinu parku. Když s Marií vešla zároveň i Kitty, zamračila se. „Myslím, Kitty, že se po tobě prve sháněla Henni. Asi bys měla jít spíš za ní…“

„Já myslím, že se o ni Hanna postará.“

Alicia si rozmrzele povzdychla. Nechtěla se projevit rázněji, věděla dobře, že na Kittinu dubovou hlavu to neplatí. „Chtěla jsem probrat pár věcí s Marií.“

Kitty si sedla do křesla a usmívala se na matku, Marie se zatvářila zdrženlivě a posadila se vedle ní. Alicia zvolila pohovku.

„Doneslo se mi, že Leo byl už dvakrát na návštěvě u Ginsbergů. Jedna moje dobrá známá – paní von Sontheim – viděla Hannu, jak tam s chlapcem jde. Dnes jsem si Hannu podala – a ona mi přiznala, že tam Lea doprovázela. Kromě toho – a to považuju za zvlášť znepokojující – tam měl Leo hodinu klavíru.“

Musela se na chvilku odmlčet, aby nabrala dech. Tahle věc ji zřejmě příliš rozčílila. Mamá poslední dobou stále víc trpěla dýchavičností.

„Hanna tak jednala na můj pokyn, mamá,“ odvětila Marie potichu, ale rozhodně. „A je mi samozřejmě známo, že Leo chodí na hodiny klavíru. A je škoda, že to chlapec musí dělat za našimi zády. Ovšem já neshledávám nic špatného na tom, že se Leo chce naučit hrát na klavír.“

„Víš moc dobře, Marie,“ namítla Alicia horlivě, „že Paul tomu není nakloněn. Škoda že v tomto bodě nepodporuješ svého manžela.“

„To je snad věc mezi Paulíčkem a Marií, mamá. Nemyslíš?“ vmísila se Kitty do hovoru. „A jestli někoho zajímá můj názor, tak čím víc se budete snažit držet toho kluka od klavíru pryč, tím víc se do něho zažere.“

Výraz Aliciina obličeje nenechal nikoho na pochybách, že ji Kittin názor na tento problém opravdu nezajímá. A protože Marie zarytě mlčela, přešla Alicia k druhému bodu.

„Zdá se být hotová věc, že Hanna brzy začne pracovat mimo máš dům. Mě se bohužel nikdo na nic neptal – ale nechci se projevovat ublíženě. Jako kuchyňská síla – po počátečních obtížích – se Hanna opravdu osvědčila. A mohli bychom ji zapracovat i do dalších úkolů, hlavně co se týče dětí. Jestli teď od nás odejde, ztratíme důležitou pracovní sílu.“

„Máš naprostou pravdu, mamá,“ reagovala Marie pohotově. „Taky jsem toho názoru, že nemůžeme v kuchyni zaměstnat jen tak někoho. Musí to být důvěryhodná osoba, schopná postarat se i o děti…“

„Velice mne těší, Marie, že jsme se shodly,“ přerušila ji čile Alicia, z níž najednou spadla nahromaděná nespokojenost, a dokonce se i trochu usmála. Paní k dětem dala na jaře výpověď ze služby a Alicia se od té doby snažila přesvědčit Marii, že děti potřebují spolehlivou vychovatelku. Jenže ta se dosud bránila. Ani Dodo, ani Leo a ani Henni tu přísnou ženskou neměli rádi, a když tehdy odešla, cítili se všichni tři jako vysvobození.

„Co se týče kuchyně,“ vpadla jí do řeči Kitty, „umím si dobře představit Gertie. Byla dřív zaměstnaná u Lisy na Bismarckově třídě, je to fikaná holka. Mám dojem, že dělala krátkou dobu u Kochendorfových, ale tam se jí nelíbilo.“

„Nuže,“ odvětila Alicia trpělivě. „Obrátíme se na agenturu. O mladé, k práci ochotné ženy dnes naštěstí není nouze.“

Kitty vlídně přikývla a předsevzala si, že při nejbližší příležitosti vypátrá, kam se Gertie poděla. Nemusí se přece všechno ponechávat náhodě.

Z chodby se ozval gong svolávající ke stolu, a to znamenalo, že se Paul vrátil z továrny a Julius čeká pohotově u jídelního výtahu, aby mohl servírovat. Z chodby bylo slyšet chvatné kroky – Hanna utíkala nahoru, aby přivedla děti.

„Ohledně péče o děti,“ pokračovala Alicia, zatímco Marie už vstala, aby Hannině úsilí dodala na naléhavosti, „mám na mysli mladou osobu z té nejlepší rodiny. Kromě své vlastní skvělé výchovy má i veliké porozumění pro mladé lidi.“

Kitty začala tušit, že jde do tuhého. Matčiny představy o dobré výchově byly přece sto let za opicemi. „A kdopak je ta famózní dáma?“

„Och, tu vy přece obě dobře znáte,“ prohodila Alicia zvesela.

„Serafina von Dobern, rozená von Sontheim. Lisina nejlepší kamarádka.“ Alicia se zatvářila, jako by jim právě předala ten nejbáječnější dárek pod stromeček.

Kitty se zděsila. Lisiny přítelkyně byly jedna vedle druhé všechny nafrněné intrikánky, ale Serafina mezi nimi vynikala jako mimořádná mrcha. Kdysi si dělala naděje na Paulíčka a později se provdala za majora von Dobern, aby byla – jak se říká – zaopatřená. Nebohý von Dobern padl u Verdunu.

„To není dobrý nápad, mamá!“

Alicia prohlásila, že chudák Serafina se po manželově hrdinské smrti musí potýkat s finančími problémy a ani její matka ji bohužel nemůže vzít pod svá ochranná křídla. Lisa ji v jednom dopise z Pomořan upozornila na neradostnou situaci své přítelkyně.

Lisa, pochopitelně! pomyslela si Kitty zlostně. To je jí podobné.

Pověsí nám na krk svou otravnou kamarádku.

„Ne, mamá!“ prohlásila odhodlaně. „Téhle ženské nesvěřím Henni ani na minutu!“

Alicia mlčela. Bylo zjevné, že zastává zcela odlišný názor.

5

Listopad 1923, Pomořany, okres Kolberg-Körlin

Na kost promrzlá Elisabeth stáhla ramena a pokoušela se popotáhnout si kožešinový límec kabátu víc dopředu. Přece jen si měla obléct raději kožich, na kozlíku staromódního vozítka byla bezmocně vystavena ledovému větru. Mnohem raději by se posadila dozadu mezi nákupy, ale teta Elvira tvrdila, že by se jí lidé smáli. Nemohla uvěřit, jak si může teta bezstarostně sedět vedle ní, klábosit, smát se a mlaskáním pobízet koně, kterému říkala Jossi. Opratě držela bez rukavic a ani ji nezábly prsty.

„Koukej, holka.“ Teta Elvira zvedla bradu a naznačila tím gestem, že se Elisabeth má dívat dopředu.

„Tamhle naproti v Gervinu u toho starého dřevěného kostela před pár lety v noci na Nový rok viděli pekelníka. Plížil se kolem kostela, zloduch. Byl černý a místo obličeje měl pitvornou masku!“

Elisabeth přimhouřila oči a rozeznala v sychravé dálce domečky a starý hrázděný kostel ve vesničce Gervin. Vracely se z Kolbergu a na statek Maydornových to už – naštěstí – nebylo daleko. Hodiny ukazovaly pět odpoledne pryč, ale obloha už ztěžkla. Ohlašovala se nadcházející noc.

„Úplně černý? A jak ho v té tmě mohli vidět?“

Elvira si pohrdlivě odfrkla. Neměla ráda, když jí protějšek v hovoru odporoval. Když musela někomu něco vysvětlovat, vždycky ji to vyvedlo z míry a byla pak pěkně nevrlá. Elisabeth si pořád ještě nebyla jistá, zda si teta Elvira historku vymyslela, aby měla čím ohromovat posluchače, nebo jestli tomu snad opravdu věří.

„Byl zrovna úplněk, Liso, a tak toho nezvaného hosta mohli všichni dobře vidět. Kulhal, a levá noha vůbec nebyla člověčí. Měl na ní kopyto…“

Elisabeth by ráda namítla, že čerti vlastně mají kozlí nohy, ale nechala to plavat. Mlčky si přitáhla šátek přes hlavu a proklínala hrbolatou cestu. Nejradši by si promrzlé prsty strčila do kapes a trochu si je ohřála, ale musela se oběma rukama držet, aby z kozlíku nespadla.

„Zapomněly jsme na sirky, teto!“

„To je pořád něco!“ zaláteřila Elvira. „Copak jsem to dneska ráno neříkala, že musíme koupit zápalky? Už máme jenom tři krabičky a ty se brzo spotřebujou.“

Elvira přitáhla opratě, poněvadž kůň už měl v hlavě žlab s krmením a běžel čím dál rychleji.

„Ono by to nebylo tak zlé, kdyby pan Winkler nespotřebovával tolik sirek na olejovou lampu. Copak je to normální, aby zdravý člověk vysedával skoro celou noc v knihovně a četl knížky? On je nemocný. Na těle ne, ale na hlavu. Přitom je pořád takový kluzký a zdvořilý. Ať mu řekneš, co chceš, jenom se usmívá jak měsíček na hnoji.“

„Má dobré způsoby.“

„Tichošlápek je to. Nikdy neřekne, co si myslí. Všechno to v sobě zadržuje. Ale já vím moc dobře, co s ním cloumá…“

„Tak už dost, teto…“

„Nechceš to slyšet? Ale já ti to stejně povím, Liso. Pokukuje po tobě ten fajnovej knihomol s dobrými způsoby. Radši nechci vědět, o čem se mu v noci zdá. To musejí být moc divný věci.“

Elisabeth dostala vztek. Statek byl sto let za veškerým technickým pokrokem. Nebyla tam zavedena elektřina ani plyn, o večerech se sedělo u staré dobré petrolejky a v zimě se jednoduše chodilo spát se slepicemi. Chudák Sebastian měl opravdu těžkou práci, když pořád sepisoval nějaké traktáty, a navíc špatně viděl. Ale napsal tak pěkná a užitečná pojednání, hlavně o krajině a lidech tady v Zadních Pomořanech. Taky knížečku o starých obyčejích a pověstech, v níž popisuje zázračnou velikonoční vodu, jezdce na bílém koni, masopustního medvěda z hrachoviny, ale též divokou honbu, kdy za chladných listopadových nocí v lesích řádí strašidelní lovci a je třeba mít se před nimi na pozoru. Elisabeth pozorně přečetla všechny Sebastianovy spisy a poznamenala tužkou na okraj drobné chyby či nesrovnalosti, aby mu tak pomohla s čistopisem. Říkal jí, že je jeho nepostradatelnou oporou. Také se dal slyšet, že Elisabeth je jeho Múza. Zářná bytost, jež mu pomáhá přežívat temné dny. Anděl. Ano, to říkal dokonce často. „Vy jste můj anděl, paní von Hagemann. Dobrý anděl, kterého mi seslalo samo nebe.“

Table of Contents

1

2

3

4

5