Absturz des Himmels

Copyright © S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2015

Translation © Anna Skryjová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-032-0

ISBN mobi 978-80-7565-033-7

1

Carrel křičí ze spánku, zvedá hlavu, jako by se probudil.

„Říkal něco?“ ptá se Sinigaglia.

„Ne,“ odpovídá Gorret, mladý horský vůdce. „Něco se mu zdá. Možná o shánění dobytka, nebo o honu.“

„Má strach?“

„Z čeho?“

„Možná z bouřky.“

Gorret se podívá na Carrela, který leží na své palandě a chrápe. V malé chatě na půli cesty k vrcholu ihned usnul.

„Ne, usnul, ještě než se vichřice spustila.“

„Tak proč potom ten výkřik?“

„Jean-Antoine je unavený, již několik dní je od půlnoci na nohou, nejprve na Mont Blancu, potom na přechodu z Chamonix přes průsmyky do Courmayeuru.“

„Rozumím, musí být opravdu unavený.“

„Vracíme se?“ ptá se Sinigaglia, který si zahřívá ruce u ohně.

Gorret zavrtí hlavou, podívá se krátce zboku na Itala a mumlá něco jako „no, no“. Ne, nebudou se vracet, potřebuje přece vůdcovský plat pro svoji mladou rodinu. Matterhorn je jeho pracoviště.

V malých, zděných kamnech praskají polena, střecha sténá pod nárazy větru.

Carrel se probudí, rozhlédne se kolem sebe, zavětří do zakouřené světnice a zaposlouchá se do vichřice jako vyplašené zvíře.

„Co je to za vichřici?“ ptá se nepřítomným hlasem.

„Zvedla se náhle, z ničeho nic,“ odpovídá Gorret.

„To se mi vůbec nelíbí.“ Muži dlouze mlčí. „Napadl i čerstvý sníh?“

„Kroupy a sníh.“

„Kolik?“

„Nevím.“

Zatímco pomalu přichází k sobě, uvědomuje si Carrel, že další výstup na Matterhorn je nyní nemyslitelný. I sestup bude extrémně náročný, skála není čitelná, lezecká cesta je pokryta ledem. Výstupová trasa je ve velmi špatném stavu. Avšak ještě více jej trápí obava, že by tu byli po několik dní uvězněni. Měli by se přece jen odvážit k sestupu? Teď hned? Setrvání v chatě se může stát noční můrou, pokud vichřice neustane.

Sinigaglia však chce ještě vyčkat. Alespoň jednu noc.

Horští vůdci se nakonec shodnou na společném plánu.

„Jakmile ustane vítr, sestoupíme,“ říká Carrel.

„Zítra, dnes už je příliš pozdě.“

„A kdy zítra?“ chce vědět Sinigaglia.

„S ranním úsvitem.“

„My všichni tři?“

„Pán bude vždy uprostřed.“

„Nemůžeme sestup ještě trochu odložit?“ Sinigaglia stále ještě doufá, že se počasí vylepší. On je hostem. On platí.

„Vítr je moc silný,“ odpovídá Carrel, „výstup k vrcholu teď nebude možný po dobu několika týdnů.“

„Proč?“

„Všude je navátý sníh: v trhlinách, na hřebenech, na skalních pásmech.“

Carrel odsouvá deku, sedá si, zasténá a složitě sestupuje ze své palandy.

Nevypadá rozespale, vypadá staře: vpadlé tváře, mírně shrbená záda, zsinalý vous. Jen jeho oči se lesknou – široce otevřené v tmavých očnicích. Obouvá si svoje boty – kožené, kotníkové boty s hřeby, takové, jaké nosí horští sedláci při práci se dřevem – a jde ke dveřím. Podlaha vrže, přestože se po ní plíží jako vrávorající strašidlo. Jako by chtěl zastrašit bouři, která venku běsní.

Nejprve nevidí vůbec nic. Jakmile se jeho oči přizpůsobí tmě, vidí jen zvířené sněhové vločky. Vítr tahá za jeho lodenový kabát, vlhký chlad mu zalévá plíce. Stupy, které vedou od plošiny, na které stojí, k výstupové trase, zmizely pod nánosem čerstvého sněhu. Podívá se směrem nahoru. Převisy na velké skalnaté věži bezprostředně nad jejich chatou jsou nyní ještě temnější než propast pod ním. Kam se ztratil zbytek světa? Za rychle se přehánějícími mraky zahlédne Carrel zimní měsíc. Vypadá tak vzdáleně a prchavě, jako by nepatřil do tohoto světa.

„Obloha zmizela,“ praví, když vstupuje zpět do chaty. Otřese se, zvedne hlavu a něco mumlá. I Sinigaglia si nyní je jistý, že to nevypadá dobře.

Když před polednem dorazili na chatu, natrefili tam na Daniela a Antonia Maquignaze, Pietra Maquignaze a Edoarda Bicha, kteří v dalším postupu trasy ukotvili fixní lana. Mladí horští vůdci posílili Sinigagliovu naději, že by následující den mohl přinést výtečné počasí. Carrel by tak mohl zavést svoje mužstvo bezpečně k vrcholu! Kolem třetí hodiny odpoledne však Maquignazova skupina sestoupila do Breuilu. Carrel sledoval tyto čtyři mladíky, jak sestupují, a poslal jim kynutím ruky poslední pozdrav. Poté si šel na chvilku odpočinout.

Teď, zpátky v chatě, Carrel mlčí.

Ještě jednou vyhlíží ven do bouře. Vítr žene bouřkové mraky směrem od Mont Blancu, obloha je teď temná jako rozbouřený oceán. Když potřetí vystoupí před chatu, tlaková níže již dosáhla vrcholu Dent d’Hérens, jehož známé séraky a členité ledové hřebeny jsou zcela pohlceny mračny. Vypukl zde chaos, který připomíná expresionistickou malbu v modročerné.

Carrel doufá, že se jedná pouze o bouři, která se přežene. Ale tuší neštěstí, je nejistý. Severní vítr každou hodinou zesiluje. Carrel přemýšlí, vybavuje si ty nejhorší náhlé změny počasí své vůdcovské kariéry. Jako by mohl z již přečkaného ohrožení života čerpat sílu k přežití. On nese odpovědnost, nesmí teď chybovat, nesmí znepokojit svého hosta. Pokud by vystoupali k vrcholu, tak jak host žádal, byli by nyní na druhé straně, při sestupu, v pasti, ztraceni v prostoru, bez ochrany, vysoko nahoře.

I Sinigaglia teď tuší, že by teď byli mrtví, kdyby Carrel neprosadil svoji vyčkávací taktiku. Věděl snad dopředu o tomto náhlém zvratu počasí? Mohl tušit, co je čekalo? Počasí se zhoršilo až poté, co čtveřice mladých mužů před nimi opustila chatu. A to takovou rychlostí, že ani Sinigaglia, ani Gorret to nikdy dříve nezažili. Vichřice! Sněžení, z ničeho nic, poté krupobití.

„Měl jsi mě vzbudit,“ říká Carrel Gorretovi. Není to výtka, možná spíše napomenutí. Do budoucna.

Už je příliš pozdě, než aby mohli následovat mladé muže do údolí.

K večeru se vítr točí. Zcela náhle. O chvíli později se nad Matterhornem spouští tak silné krupobití, že i Carrel dostává strach.

Stále znovu hřmí nebo padá kamení, samé rány bez ustání. Jako by se hora pod nimi hroutila. A nad nimi. Blesky protínají černou noc, vzduch je nabitý napětím a v pološeru svítí. Dvě hodiny světlo probleskuje malými okny, jako polární záře. Blesky stále znovu osvětlují prostor chaty. A vichřice pokračuje – celou noc, celý další den a ještě další noc.

Carrel leží zakrytý dekami a je mu zima. Cítí bezmoc, ve snu se vidí, jak se stává menším a menším. Veškeré jeho zkušenosti jsou nyní bezcenné, jeho energie vyšuměla, z jeho odvahy zůstala jen pýcha šílence.

Venku stále sněží, vítr cloumá střechou a stěnami. Teplota klesá hluboce pod bod mrazu, okno, které směřuje do údolí, je zaváté sněhem. I uvnitř chaty je všechno zmrzlé, teplota je pod nulou. Carrel ví, že venku by teď bylo nemožné přežít. Naštěstí je chata pevně stavěná – nenese nakonec jeho jméno? Nepodílel se snad sám na její stavbě? Ne, raději si ani nechce představovat, co by bylo, kdyby tu nestála.

„Útěk směrem dolů by nyní byl jistou smrtí,“ říká Carrel potichu.

Když je dříví ztopeno a všechen proviant sněden, Carrel přece jen zvažuje únik. I přes životu nebezpečný sestup, s nulovou viditelností. Nejhorší je tohle ohromné množství čerstvého sněhu! Jeho intuice mu však praví, že bude lepší, když ještě vyčkají. A tak se zachumlají do dek, spálí vybavení chaty – lavice, volný regál, stůl – a vyčkávají. Strach z umrznutí se stává nesnesitelným. Když se Carrel zasní, vidí sám sebe, jak sestupuje do údolí. Sto a jedenkrát se mu to podařilo, prochází mu hlavou vše, co lidé zažili a utrpěli na jeho hoře, nekonečná smyčka obrazů. Musí to zvládnout i tentokrát, dovést do údolí svého zákazníka, vrátit je všechny zpět do jejich životů. Už jen jedenkrát. On nese odpovědnost.

2

TŘI POSTAVY stojí v pološeru před nuznou chatou v Avouilu, tam, kde se úzké údolí začíná rozšiřovat a otvírá se pohled na krajinu salaší a horských pastvin, které sahají až k ledovcům. Muži gestikulují, neboť ledovcový potok, který se pění kousek pod nimi, je tak hlasitý, že se sotva mohou dorozumět. Vypadá to, jako by horu, která v záři zapadajícího slunce stojí jako křišťál, chtěli vzývat. Z žádného jiného místa v údolí nepůsobí Matterhorn tak impozantně: tupý, obrovský klín, který se tyčí do nekonečna.

„Takže zítra ráno,“ říká jeden z nich, když se rozcházejí.

„Dobrou noc,“ říká druhý.

„Uvidíme se zítra.“

„Před úsvitem a ve vší tichosti,“ zdůrazňuje třetí.

Ještě jednou kyne na pozdrav zběžným pohybem ruky.

Aby nevzbudili žádné podezření, chtějí se příští ráno sejít na tomto místě, každý z jiného směru vesnice. Stejně jako se teď rozcházejí každý zvlášť ke svému domovu.

Avouil, skupina malých statků na nejspodnějším okraji jižního svahu, kde domy jsou stavěné z kamene a kulatiny, je v letních měsících domovem jen několika málo rodin.

Odsud vyhánějí svůj dobytek na vysoko položené pastviny, zde ukládají máslo, sýr a palivové dříví.

Za úsvitu, kdy na nebi svítí poslední hvězdy a údolí je ještě zahalené do noční tmy, vyrážejí směrem k horám. V Avouilu řekli, že jdou lovit sviště, a mají u sebe také „grafio“, dlouhou jasanovou hůl s železným hákem na spodním konci, která se zde k tomuto účelu používá.

Jsou to tři zvláštní postavy, které v toto bezmračné ráno táhnou směrem k Matterhornu, k hoře, které staří v údolí přezdívají „La Gran Becca“ – „Velký zobák“. První je Jean-Jacques Carrel, tmavě oděný, hubený, se širákem na hlavě.

Vypadá to, že jako nejstarší je vedoucím skupiny. Je to myslivec, s neklamným citem pro terén a intuicí, která mu někdy propůjčuje cit zvířete. Když na strmých jižních svazích Matterhornu loví kamzíky, běhá, leze a skáče tak, jako by kamzíkem sám byl. Říká se, že v celém údolí mu nikdo není rovný. Má obličej spálený sluncem, drsné ruce, a jeho oči jsou jen úzké škvíry pod střechou klobouku. Čas, který strávil na salaších a mezi těmi nejvyššími dostupnými skalami, aby při mrazu a v horku, v dešti a v mlze mohl lovit zvěř, jej poznamenal. Z jeho chování čiší hodně sebejistoty, ale žádná pýcha. Jako všichni muži v údolí toho moc nenamluví, v neděli chodí do kostela a ve všední den pracuje. Před téměř čtvrt stoletím byl jediný, kdo měl odvahu slézt do ledovcové trhliny Theodulferneru, kde ležel zraněný člověk. A dodnes má v sobě ještě odhodlání a odvahu žít.

Druhý muž, Jean-Antoine Carrel, nejen že vypadá jako psanec, jeho smělý pohled a jeho odvaha z něj také udělaly samotáře. V údolí jej posměšně nazývají „kohoutem z Valtournenche“. Třetí Gorret je mnohem mladší a jakožto budoucí kněz je sice zvídavý, ale opatrnější než oba starší horalé.

Nyní tito tři muži směle stoupají vzhůru – Jean-Jacques jde napřed. Po několika zimách s tajnými poradami a osamělých létech na salaši, kdy čím dál častěji upírali pohled na Matterhorn, chtějí konečně zjistit, do jaké výšky jsou schopni svoji horu zdolat. Jdou pevným krokem, mají výdrž a jsou vynikající chodci. Stoupají rovnoměrně, mlčky. Přesto jejich výprava vypadá zakázaně.

U malé osady Planet potkávají Gabriela Maquignaze a Carrela „Le peintre“, nezmiňují se však o svém plánu. Krátce pohovoří o svištích a o počasí, pak pokračují dál. Pastýři rozpačitě zdraví a vrtí hlavou, jako by se nechtěli stát spoluviníky při nebezpečném a zakázaném vysokohorském pytláctví. Výše potkávají salašníka, který jim zamává. Zamávají zpět svou holí „grafio“ a zrychlí tempo výstupu.

„Zlý den pro sviště,“ slyší šeptat pastýře, zatímco stoupají vzhůru kolem jeho stáda. Na strmém svahu však brzy zmizí pastýřům z dohledu, jako malé černé tečky. Na nejvýše položené salaši naštěstí nikdo není. Potkávají jen zvědavé kozy, které čmuchají po soli z jejich oděvu. Ještě výše potkávají už jen krávy na pastvinách, které na ně zírají velkýma očima.

Konečně jsou sami – svišti hvízdají, orel krouží mezi jednotlivými bílými mraky, v ledovci vpravo od nich šumí tající voda. Zůstanou stát. Nyní mají dostatek času. Když se pak pomalu blíží k hranici vegetace, svišti se stahují do svých nor.

U morény Matterhornského ledovce se ubírají ke skalnatému hřebenu, který ohraničuje ledovec z levé strany. „Keu de Tzarciglion,“ říká myslivec, který zde zná všechny skály jménem. Dobře ví, že již jeho děda se při lovu kamzíků dostával až sem. Několik hodin stoupají vzhůru po příjemně členitém skalnatém hřebenu. Bez pevného plánu, beze slov. Stupeň za stupněm. Všechno jde hladce. Jen z pohledu na rozeklané skalnaté stěny vpravo nad ledovcem je mrazí.

Ještě než dosáhnou nejvyššího bodu sedla vlevo od Matterhornu, rozdělí se: myslivec si hledá svou cestu po tvrdém sněhu, zatímco ostatní dva zůstávají na skále, kde se jim výstup zdá bezpečnější. Když Gorret slyší myslivce volat o pomoc, přispěchá Jean-Antoine. Jean-Jacques nemůže ani vpřed, ani vzad, ani jeden krok. Jediný špatný pohyb by jej mohl vychýlit z rovnováhy a způsobit pád několik set metrů hluboko. V tomto místě je led tak strmý a hladký, že by člověk mohl uklouznout a už se nezastavit.

Jako první se ze šoku probírá Jean-Antoine Carrel. Je ze všech nejšikovnější a přebírá teď velení. Jean-Antoine, v údolí nazýván i „Bersagliere“, a Amé Gorret, kněz, se snaží přispěchat myslivci na pomoc. Krok za krokem, horskou hůl v ruce, se odvažují na led, vzájemně se podpírají. Podaří se jim dostat se až k myslivci, Jean-Antoine jde první. Vytahuje z Jean-Jacquesovy kapsy sekeru, kterou nosí s sebou, a seká do ledu stupy, po kterých mohou všichni tři přebalancovat zpět ke skalám.

Člověk by měl chodit na hory jen se sobě rovnými. Jean-Antoine to neříká nahlas, jen si tenhle poznatek ukládá do paměti, až se mu stává hlasem intuice.

O něco později přicházejí zadýchaní na hřeben mezi Tête du Lion a Dent d’Hérens, odkud se jim poprvé otvírá pohled na druhou stranu horského pásma. Zde začíná zcela nový svět. S hrůzou v očích hledí na ledovec Tiefen-matten, který leží pět set metrů pod nimi! Vždyť přece slyšeli legendu o vesnici Hérens, která je údajně schovaná za Matterhornem? Tato legenda o civilizaci schované za horami se ve Valtournenche vypráví již po staletí. Ale není tam žádná vesnice, jen ledovcové údolí, obklopené obrovskými skalními stěnami. Úchvatný pohled do hlubin! Muži několik okamžiků mlčí, stále ochromeni tichem horského světa – hřeben za hřebenem –, který je úplně jiný než jejich zelené domovské údolí a úplně jiný než ráj, tak jak jej o vysokých svátcích popisoval farář na kazatelně. Jaké propasti! Rozeklané ledovce, nad nimi vrcholy čnící do nebe, pro sedláky z Breuilu všechny bezejmenné. Nacházejí se v sedle, na rozhraní mezi domovským údolím a liduprázdnou divočinou. Vlevo vede hřeben na vrchol Dent d’Hérens, vpravo vyčnívá Matterhorn nad Tête du Lion.

Najednou jeden z mužů začne házet balvany do propasti. Sledují kutálející se balvany, sledují je zrakem a jsou nadšení, jak skáčou do hlubin a rozviřují oblaky jemného sněhu, jak se poté v obrovských skocích tříští tupými nárazy o skály a jak úplně na dně mizí v tajuplných hlubinách ledovce.

Nespěchají. Jsou sice unavení, ale slunce je ještě vysoko a Matterhorn v těsné blízkosti. Jeho skalní útvary odsud působí členitěji než z Avouilu. A vrchol je nad nimi! Jean-Antoine je přesvědčen, že jej jednoho dne dosáhne.

„Zvláštní,“ říká jeden z nich, „z této neobvyklé perspektivy působí Matterhorn vlídněji než z údolí.“ Hora jim sice nepatří – nebo možná ano, vždyť ji nemůže nikdo odnést –, avšak Jean-Antoine ji v tento den prohlašuje za svůj cíl.

Ostatní dva již dále nemyslí na její zdolání, nýbrž pokračují ve výstupu z čisté zvědavosti. Bez dalších nesnází dosahují Tête du Lion, odkud se jim poprvé otvírá pohled na širokou propast, která je dělí od samotného Matterhornu. Na druhé straně se tyčí – zatím v nedosažitelné vzdálenosti – strmé skály až k nebi.

Když sestupují podél jižního úbočí Tête du Lion do údolí, objevují v terénu řadu skalních pásů, přes které by se mohli dostat k úpatí Matterhornu mnohem jednodušeji než po výstupové trase.

3

OD TOHOTO DNE se Jean-Antoine Carrel ve Valtournenche stal pověstným. Blázen, kdo chce vystoupit na „Beccu“, říkají lidé, ale „kohoutovi“ se to podobá, neboť v údolí je Matterhorn znám jako „hora ďábla“. Jeho úbočí jsou branou do pekel, na jeho dvou vrcholech mohou přebývat pouze duchové.

„Každopádně nejsou určeny pro lidi,“ říká farář.

Jean-Antoine Carrel mlčí. Ví, že jeho Matterhorn je zdolatelný.

Jeho strýc, kanovník z Aosty, který se do Valtournenche dostane jen málokdy, konejší lid, když se dozvídá o Jean-Antoinově výstupu: tento výlet byl jenom nerozvážnou klukovskou hloupostí, která vůbec nestojí za řeč. Uvnitř však i on věří, že je možné Matterhorn zdolat. Obdivuje šikovnost, odvahu a energii svého synovce. A již dlouho jej samotného pronásleduje myšlenka, že je potřeba prozkoumat hory v okolí Aosty. Již za mladých let, když ještě nikdo ani nepomyslel na to, aby studoval Alpy a jejich jevy, postavil na střeše fary svoji první hvězdárnu. Ta se má brzy stát nejvýznamnější meteorologickou stanicí Itálie. Jako student započal se sběrem dat a dodnes shromažďuje data o rostlinách, počasí a ledovcích. Stále však musí bojovat s předsudky svých krajanů, kteří v jeho touze sloužit vědě a zdolávat vrcholy vidí jenom bláznovství. Sice neškodné, ale zbytečné.

Kanovník zná Matterhorn od svého mládí. Když vystoupá dostatečně vysoko, vidí jej vyčnívat nad vrcholy kolem Aosty a rozplývá se: „La gran becca!“ I když není nejvyšším vrcholem Evropy, je bezesporu nejkrásnějším! Již několik desetiletí se zamýšlí nad tím, zda tento vrchol lze zdolat, a také se zabývá otázkou odpovědnosti. Smí se člověk dopustit riskantního činu, který nelze mít zcela pod kontrolou? I když to neslouží žádnému užitku? Nikdo jiný než tento vzdělaný muž nevidí v Matterhornu tolik odpuzujícího a zároveň i hodnotného. Mluví o svém Matterhornu, stále znovu se zabývá nadějí, že by jej jednoho dne mohl sám zdolat. Na vlastní odpovědnost! S touto horou si spojuje myšlenku askeze: není snad každý výstup na hory aktem očisty, není každá horská výprava poutní cestou? Navíc by se jeho domov stal známějším, kvůli cizincům, kteří by díky zdolatelnosti Matterhornu hojněji navštěvovali jeho údolí. Ve spojitosti s vyšší návštěvností očekává i zvýšení životní úrovně a blahobytu. Tato skalní pyramida sice nemá žádnou hospodářskou hodnotu, myslí si, avšak jako symbol je nedocenitelná. Tajně doufá, že prvovýstup přinese jemu i jeho synovci slávu a uznání.

Ví vikář, že Gabriel Maquignaz a malíř Victor Carrel pátrají ještě téhož roku 1857 po jiné přístupové cestě k hoře? Vystupují po východní straně Tête du Lion, málem však přicházejí o život kvůli balvanům, které se na ně sesouvají skalními žleby. Další postup je naprosto nemožný. Hluboce šokováni a mlčky se vracejí k salaším.

4

WEIßHORN A MATTERHORN – tyto dvě hory chce v roce 1861 zdolat jedenadvacetiletý Edward Whymper. Jako první! Je to teprve jeho druhé léto v Alpách, avšak už nyní mladík sahá po hvězdách. Musejí to být ty nejobtížnější čtyřtisícovky. Je to hloupost, domýšlivost, nebo pýcha mládí, které jej oslňují? Po příjezdu do Breuilu slyší – snad je to jen pověst –, že Weißhorn byl zdolán; o Matterhornu se říká, že jeho zdolání je nemožné, avšak že John Tyndall se o výstup přece jen pokusí. Tento pan profesor je prý v Breuilu, aby svému vítězství nad Weißhornem nasadil korunu prvovýstupem na Matterhorn. Ve Valtournenche je tento profesor ctěným mužem – vůči svým vůdcům je velkorysý a vůči nosičům laskavý. O Whymperovi se naopak brzy šušká, že musí chodit pěšky, protože nemá dostatek peněz na kočár.

Whymper však není chudý, je spíše lakomý. Říká, že s vůdci nemá nejlepší zkušenosti. Nemá na ně valný názor. Jsou pro něj užiteční jen jako nosiči a stopaři, jinak velcí konzumenti masa a pálenky. Jako pomocníky na horách by spíše vzal s sebou několik svých krajanů, než tyhle primitivní sedláky, myslivce, vesničany nebo pasáky, kteří se v Alpách nazývají „vůdci“. V jeho očích tito muži postrádají veškerou ušlechtilost. V jejich tvářích nevidí nic než zlomyslnost, v jejich chování domýšlivost, v jejich požadavcích chamtivost. K tomu závist, xenofobii a zákeřnost. Tedy žádné dobré vlastnosti.

Přesto těsně po svém příjezdu do Breuilu shání nejlepšího průvodce pro výstup na Matterhorn. Jednohlasně mu doporučují jistého Carrela z Valtournenche. Jean-Antoina Carrela.

V temné chalupě v Avouilu – s malými okny, nízkými dveřmi, všechno plné kouře – Whymper nachází muže středního věku. Původem je sedlák, ale zjevně je i vzdělaný. Jeho tvář – vousy, ostrý pohled, výrazný nos – má něco odpuzujícího a zároveň uhrančivého.

„Vy jste Carrel?“ ptá se Whymper rázně.

„Ano, Jean-Antoine.“

„Já jsem Whymper, hledám vůdce pro výstup na Matterhorn.“

„Jste sám?“

„Ne, mám s sebou jednoho Angličana a jednoho švýcarského vůdce.“

„Matterhorn je velmi obtížný.“

„Já vím, proto jsem tu. Potřebuji nejlepšího místního muže.“

„Počkat. Jaké túry jste doteď absolvoval?“

„Je jich mnoho. A Matterhorn jsem studoval, loni, při přechodu z Zermattu do Breuilu.“

Carrel poslouchá. Půjde s ním?

„Kolik?“ ptá se Whymper.

„Dvacet franků za den, nezávisle na tom, jak daleko se dostaneme.“

Whymper souhlasí. Carrel však žádá, aby je doprovodil další muž, jeho přítel. Z bezpečnostních důvodů. Whymper, který chce ušetřit, odmítá.

„Jednoho vůdce už mám.“

„Dva vůdci na dva klienty jsou málo.“

„Ne, to stačí, já lezu samostatně.“

„Trvám na tomto muži,“ říká Carrel.

„Proč?“

„My neseme odpovědnost.“

„Já svůj díl ponesu sám, k čemu potřebujeme tvého muže?“

„Potřebujeme ho!“

„Je cesta tak obtížná?“

„Dlouhá a velmi obtížná – pro cizince možná až příliš… v těch vašich bílých kalhotách,“ dodává Carrel v nářečí, tak aby mu Whymper nerozuměl.

„Proč by měla být příliš obtížná pro nás Angličany?“

„Vy tu horu neznáte.“

„Potřebuji jen jednoho muže, který bude udávat směr.“

„Já jdu jen, pokud s námi půjde jeden z mých mužů.“

„Taková tvrdohlavost!“

„S jedním z našich vůdců, nebo vůbec!“

„K čemu tolik lidí?“

„Pro případ ústupu například.“

„Já sázím na vítězství na vrcholu!“

„I z toho vrcholu se všichni musíme dostat zpět do běžného života.“

„Jistě, ale více lidí znamená více rizika, více úsilí, více času.“

„Ano, jistě.“

„K čemu je tedy tvůj druhý muž? Jsi přeci vůdce?“

„Bez něj je to nemožné.“

„Jak to víš?“

„Matterhorn není Mont Blanc nebo Monte Rosa. A všechny pokusy o výstup ztroskotaly, ať už z Breuilu nebo z Zermattu!“

„No a?“

„Šest marných pokusů!“

„Já to přesto můžu zvládnout!“

„Možná do hrobu,“ varuje jej Carrel.

„Máš tedy strach. Proto potřebujeme druhého vůdce?“

Whymper je ve svém živlu, chce za každou cenu získat Carrela pro svůj plán, chce jej přesvědčit a zároveň ponížit.

„Nejen proto,“ říká Carrel klidně.

„Tak proč tedy?“

„Jak vás mám v případě nouze dostat dolů?!“

„Já sestoupím sám a tak dobře jak tito sedláci lezu v každém případě.“

„Přesto nechci být odpovědný za tento váš husarský kousek.“ Jean-Antoine zůstává neoblomný. Zaklepe rukou na obkládanou stěnu světnice, ozve se mužský hlas a z přítmí vystupuje vysoká postava. Temný muž s vousem, neohrabaný, s dlouhými, svěšenými pažemi. Whymper se lekne, odmítne opovržlivým gestem a jde ke dveřím. Jednání je přerušeno.

5

EDWARD WHYMPER vypadá dobře, dokonce i když trucuje. Tašku přehozenou přes pravé rameno, módní klobouček na hlavě, kráčí ve svých světlých kalhotách dlouhým krokem zpět do Breuilu. Po celé cestě má volný výhled na Matterhorn. Co si má počít na tomhle zoufalém místě, přemýšlí, s těmito zaostalými sedláky? Kdyby tu však nebyl Matterhorn, nejzvláštnější hora, kterou zná. Připadá si jako před útěkem z vězení. Okolo jen ledovce, svislé skalní stěny, temné lesy. Nad tím vším se ve své osobité jedinečnosti tyčí poslední velký vrchol Alp, který ještě nebyl zdolán. Zde v údolí však žijí tito zanedbaní sedláci, na kterých je závislý a kteří jej zdržují. Jeho pýchu neživí pouze jeho povýšenost, ale i tahle hora – jeho hora. Whymper ví, že jeho prvovýstup bude stejně jedinečný jako vrchol samotný. Ale odmítnutí Carrela – jaká drzost! V nejhorším případě se o výstup na Matterhorn musí pokusit sám.

„Co umí tito sedláci, umím i já,“ mumlá polohlasem.

Kdo jej potká na úzké pěšině směrem do horské osady, ten ustoupí nebo zmizí v jedné z chalup. Jdou mu snad z cesty? Šaty těchto horalů jsou jednoduché, obnošené, mnohokrát zalátané. Jejich obličeje jsou tak temné jako jejich šaty, jejich výrazy vážné, bez jediného úsměvu. Zdá se, že Whymperovi se všichni vyhýbají. Dokonce jejich nízké domy – temné chalupy v těsné blízkosti vedle sebe – v sobě mají něco odpudivého, přísného. Jako by byly stavěné pro beznaděj, jako by se musely vzájemně chránit před zimou, odolávat společně bouřím a větrům. Zdejší život je tvrdý a lidé jej mlčky trpí. Nekonečný strach a bezmoc. Laviny až do údolí, zvířata hynoucí hlady, domy rozbité pod tíhou sněhu. Léta jsou krátká, po většinu roku tu vládne zima. Horal pak trpělivě sedí ve své světnici u kamen, spí v temných komorách a čeká, čeká, čeká. Nebo se modlí. Aby se slunce vrátilo. Jaro netrvá dlouho, období žní je náročné a na podzim přichází s prvním sněhem na celou vesnici hluboká rezignace. Znovu a znovu.

Whymper nyní mezi chudobnými chatrčemi vidí kostel s věží, jejíž zvony místním znějí stále stejně beznadějně. Oznamují jak narození, tak pohřby, nehody i svatby. Zdá se, že v tomto pustém kraji dokonce i církev šíří jen postrach, neboť obrazy na zdech nevyprávějí o naději či lásce, nýbrž o utrpení a o smrti.

Whymperovi je tento svět cizí, dokonce se za něj stydí. On je umělec. Z Londýna. Přitom zdejší lidi ani nelituje – pohrdá jimi. Také proto se nemůže přenést přes to, že jej Carrel odmítl. Nepotřebuje snad peníze? Nebo si myslí, že Angličané jsou všichni bohatí budižkničemové a namyšlenci?

Má pocit, že je na úplně špatném místě, vzhledem k bídě, ve které zdejší lidé žijí v této velkolepé horské krajině. Mezi nimi a přírodou je jen boj o přežití, žádné pocity povznesenosti, žádná vášeň, nic. Jaký vztah mají ke své hoře? Žádný!

„Ať si klidně zemřou hlady bez mých peněz,“ nadává potichu, když dosáhne prvních domů Breuilu. „Ať třeba navždy zůstanou na dně!“

6

CARREL A JEHO LIDÉ si vystačí s tím, co jim země v této nadmořské výšce poskytuje. Neznají žádné vymoženosti. Oddaně jsou začleněni do své společnosti, exotická přání si ani nepřipouštějí. Chudoba, za kterou se zde nemusí nikdo stydět, vytváří přirozenou rovnocennost. Práce, která je pro všechny stejná a které se každý z nich musí účastnit, vytváří spravedlnost. Jsou to všichni samozásobitelé, směňují mezi sebou své plodiny a výrobky, peníze téměř neznají. Jen spořivost prospívá na této lakomé půdě. Jistota rodiny se zakládá na malém kousku půdy, na salaši pod nebesy, která se rozpínají nad členitými liniemi horských hřebenů, nad domovem, kde se člověk narodí i umírá.

Do tohoto chudobného světa se po soumarské cestě dostal Horace-Bénédict de Saussure – onen švýcarský vědec, který dal pomocí peněžní odměny podnět k prvovýstupu na Mont Blanc. Nepřišel jako dobyvatel, ale jako vědec.

A dokonce dvakrát. Pět let po svém výstupu na nejvyšší horu Alp – byl to celkem třetí výstup – se začal věnovat „nejhezčí“ hoře. Obyvatelé Valtournenche nejprve nevěděli, o koho se jedná, a neměli tušení ani o jeho vědeckém duchu.

Později však sedláci a rolníci, myslivci a pašeráci začali doufat, že po tomto velkorysém vědci budou následovat další a že jim cestovní ruch přinese blahobyt. Především ženy a matky, které v této době uchovávaly peníze, staraly se o jídlo, šily šaty, praly prádlo a vychovávaly děti, doufaly v další možnost dodatečného příjmu. V dobách špatné úrody bylo často nemožné překonat zimu ze stávajících zásob.

Zatím však vše zůstává při starém. Chléb, který se dvakrát do roka peče ze žitné mouky, musí vystačit až do konce zimy – chléb, který každá rodina peče jako v posvátném aktu, který někdy trvá několik dní a nocí. Chléb, který musí vystačit po dobu šesti měsíců a starcům se drobí do mléka, aby změkl. Jen v obzvlášť příznivé zimní dny muži vystupují z údolí vzhůru na svahy, aby svezli dřevo, které nakupili během léta, a seno uložené v senících na saních do údolí. Mezi tímto periodickým putováním jen čekají.

V půli června velká část zdejších obyvatel táhne vzhůru na horské pastviny. Buď s vlastním dobytkem, nebo jako salašníci a pastýři na společné salaše. Lidé i dobytek postupně stoupají výše a výše, z jedné pastviny na další. Když je jedna plocha spasená, jde se dále, až k těm úplně nejvyšším pastvinám. Až tam, kde sotva roste tráva a svahy jsou pro dobytek příliš strmé a tím také příliš nebezpečné. Až k moréně na úpatí Matterhornu. Většinou jsou na salaších i ty nejmladší děti, které v tomto prostředí buď zesílí, nebo onemocní tak, že nepřežijí. Na svatého Michala všichni zase sestoupí zpět do úžiny údolí.

Odteď lidé opět sedí ve světnici, okna jsou ucpaná slámou, zdrojem světla je pouze olejová lampa a vyprávějí se příběhy. Otcové je vyprávějí tak, jak je slyšeli od svých otců a předků – staleté ústní podání mýtů, o nichž nikdo neví, jak vznikly. Vypráví se o tradicích, které obyvatelé dodržují a které jsou mnohdy propleteny s pohanskými a křesťanskými obyčeji. Vypráví se o neklidných duších z očistce, které v podobě malých plamínků po nocích bloudí po horských svazích; o trpaslících, kteří za svitu zimního měsíce vylézají ze svých jeskyní, kde mají schované své poklady; o zlatě a drahokamech, kvůli kterým se skály na vrcholu „Gran Becca“ blyští v posledních slunečních paprscích. Chudé obyvatele hor odjakživa podněcovala myšlenka, že v hoře se skrývá bohatství. Nejeden pastýř přinesl z těch největších výšek jako důkaz křišťálové drúzy. Třpytivé kameny tu přece byly již před horolezci. Na určitých tajných a skrytých místech v Alpách lze spatřit staleté stopy po kutání. Avšak nahoře, úplně nahoře, kde „Becca“ ční do vesmíru, tam často vznikají bouřky a temná mračna, která stoupají vzhůru jako kouř z pekel. Horalé již viděli stoupat z mlhy nejednu zvláštní postavu a mnozí z nich si jsou jistí, že tam nahoře může bydlet jen ďábel sám. Je to ďábel, kdo hází balvany do údolí, kdo sesílá hřmící laviny nebo blesky z nebe. Místní obyvatelé tedy odjakživa tuší, že vrcholová oblast Matterhornu je Satanova říše.