Poprvé vydáno v USA nakladatelstvím Dutton Children’s Books, divizí Penguin Young Readers Group, Penguin Group (USA) Inc., v roce 2004.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Lauren Myracleová, 2004

Translation © Vanda Ohnisková, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN epub 978-80-7462-848-1

ISBN mobi 978-80-7462-849-8

.Pro Suzybell a Juliannu

PODĚKOVÁNÍ

Tisíceré díky mé rodinné bandě a přátelům! Bez vás bych to nezvládla.

Děkuji také bezva lidem z Vermontské college: Grahamovi Salisburymu, Sharon Darrowové a Catherině Larkinsové.

A díky, opravdu moc díky, mým redaktorům: Susan Van Metreové, která dohlížela na tuto knihu od jejího zrození přes dětství až k dospívání, Julii Strauss-Gabelové, která ji popohnala ke zralosti, a Carolině Beltzové, která nám všem pomáhala od začátku až do konce. Každá z vás si zaslouží velké objetí a doživotní zásobu lesků na rty s ovocnou příchutí.

A také samozřejmě vřele děkuji Jackovi, Alovi a Jamie. Miluji vás celým svým srdcem.

S narozeninami se to má tak: aspoň tenhle jediný den by se vám mělo všechno dařit. Doteď šlo všechno jako po drátkách, dokonce i bez narozeninových sladkostí, které se obvykle rozdávají po školním obědě. Ale v páté třídě se už nic takového přece nedělá, jak jsem alespoň tvrdila mámě. Jasně, ve čtvrté ano… v páté ale v žádném případě. Jediný, kdo letos donesl na narozky spolužákům sladkosti, byla Dana Devinová, a to bylo na začátku školního roku, takže jí to nejspíš ještě nedošlo. S narozeninami na začátku školního roku je vždycky potíž: nikdo ještě pořádně neví, co se nosí a co je už trapárna.

Březnové narozeniny — třeba ty moje — jsou lepší. A tyhle narozky obzvlášť. Dnes je totiž 11. března a je mi jedenáct. A už se to nebude nikdy opakovat, takže je fakt skvělé, že se zatím všechno tak daří. Na snídani jsem měla vafle, byly pěkně křupavé, ale ne spálené. Ve škole mi děcka bujaře zazpívala narozeninovou písničku (rádobyvtipné poznámky Alexe Plotkina na mou adresu jsem samozřejmě ignorovala). A teď jsem zpátky doma a můžu si prozpěvovat a hopsat na gauči, jak chci, aniž by mi máma dávala ruku kolem ramen a napomínala mě, že se mám uklidnit. Ne že bych se teda uklidnit dokázala, i kdybych se snažila. Za deset, nebo dokonce už i míň minut totiž vypukne vůbec nejlepší část dnešního dne: moje oslava!

Ve výtvarce jsme s Amandou všechno naplánovaly: od programu přes dort až po dárky. Učitelka Strausová nás nechala, abychom si k sobě přisunuly židle a povídaly jsme si u kreslení. V poslední době strašně ráda kreslím holky, jak visí za kolena z větví stromů, Amanda zase roztleskávačky, jak bujaře vyskakují do vzduchu.

„Myslím, že bys měla dostat dárky ještě před dortem,“ navrhla Amanda, zatímco vybarvovala sukni jedné ze svých figurek. „Tak aspoň stačíme po pizze trochu vytrávit.“

„No a navíc to znamená, že si je budu moct rozbalit dřív,“ dodala jsem. Vím, že to nejspíš znělo ode mě trochu drze, ale Amandě můžu říct fakt všechno.

„A jakej jsi zatím dostala nejlepší dárek?“ zajímala se. „Z čehos měla vůbec největší radost?“

Amanda si vyměnila pastelky. „Od vašich to byl CD přehrávač, že jo? Ale myslím od někoho jinýho.“

Vzala jsem si modrou pastelku a pustila jsem se do vybarvování holčičích kraťasů. „Hm, strašně se mi líbil ten přívěsek ve tvaru srdíčka, cos mi dala loni.“

Zatvářila se jako „ale prosím tě“.

„No, pak taky ty hůlky.“ Staromódní vycházkové dřevěné hole s gumovými špičkami, které se mi perfektně hodí, když hrajeme představení o statečných postižených dětech nebo lidech s amputovanýma nohama. Našla jsem je, když jsem pomáhala uklízet u tety Lucy. Teta mi je pak věnovala jako předčasný dárek k narozeninám.

„Jo, ty hole jsou super,“ uznala Amanda, „ale to, co ti dám letos, je ještě lepší.“ Ušklíbla se, když viděla, jak se tvářím. „Fakt se už nemůžu dočkat, až to uvidíš!“

Já se už taky nemohla dočkat, což mi připomíná další báječnou věc spojenou s 11. březnem. Letos mám narozeniny v pátek, takže můžu mít oslavu přesně v den narozenin. Loni připadly na čtvrtek. Měla jsem pak oslavu o víkendu a pojala jsem ji v hororovém duchu, i když právě nebyl Halloween. Máma mi upekla dort ve tvaru strašidla a se ségrou Sandrou jsme se převlékly za čarodějnice. Pak jsme v dílně vařily čarodějnický lektvar (ve skutečnosti to byl jen suchý led z obchodu) a pára, co se z něj hrnula, vypadala fakt děsivě. Dana pištěla, dostala škytavku a musela jít pryč. A bráška Tom se počůral strachy a děsně se rozbrečel.

A další dobrá zpráva dnešního dne: máma dala Sandře deset dolarů, aby vzala Toma do mekáče, což je jeho nejoblíbenější místo na světě a vydrží tam celou věčnost.

Za oknem jsem uviděla, jak na naši příjezdovou cestu zabočila modrá honda. Vyhrabala jsem se z pohovky a zavolala na mámu, že běžím otevřít. Přivítala jsem se s Amandou, která nesla v ruce středně velkou krabici zabalenou v ostře zeleném papíru. „Hurá, Amando! Konečně!“

Amanda se otočila i s dárkem, abych jí ho nemohla vytrhnout z ruky. „Ruce pryč!“ odehnala mě.

„Co to je?“ žadonila jsem.

„Snad si nemyslíš, že ti to řeknu,“ žduchla mě do ramene. „Jo, a má máma chce mluvit s tvou.“

„Proč?“

„Prostě tak.“

Vešly jsme do domu. Opřela jsem se o zábradlí, zatímco Amanda ukládala svůj dárek do komory. „Mami! Paní Wilsonová tě chce!“ zakřičela jsem.

„Viktorie, prosím tě, co tak řveš? Jsem tady,“ ozvala se máma a sešla za námi se schodů. „Ahoj, Amando! Máš pěknou halenku!“

Podívala jsem se na Amandinu košili, bílou s vínově červeným proužkem, a na vteřinku jsem zalitovala, že jsem si místo trika z McDonaldu s obrázkem Bic Maca nevzala něco jiného. Hm, co už ale nadělám. Před domem zastavilo další auto, a tak jsme spěchaly zase ven.

„To je Chantelle,“ oznámila mi Amanda a zamávala směrem k autu. „Ahoj, Chantelle!“

Chantelle je Amandina a moje druhá nejlepší kamarádka. Seznámily jsme se s ní první školní den ve třetí třídě, když se učitelka Katcherová pokoušela uhádnout, jak se kdo jmenuje. Pozorovala podmračeně Chantelle a hádala nejrůznější jména, pak to ale vzdala, položila třídní knihu a prohlásila: „Zlato, vzdávám to! Žádná další chlapecká jména už v třídnici nezbývají!“

O velké přestávce jsme zašly s Amandou za Chantelle a řekly jí, že Katcherová je nejspíš blázen. Copak neví, že i holky nosí vlasy na krátko? Chantelle jsme ubezpečily, že vypadá zajímavě, jako modelka, a ona se na nás usmála a zvedla hlavu z dlaní.

Teď už má Chantelle vlasy skoro až po ramena a dneska si je stáhla stříbrnou vázačkou, která jí ladí se stříbrnými náušnicemi. Podala mi malý balíček zabalený v lesklém červeném papíru a prohlásila: „Na. A všechno nejlepší!“

„Díky. Dám to zatím k dárku od Amandy.“

Chantelle vrazila bokem do Amandy. „Je to… to… no, však víš.“

„Cože to je?“ dožadovala jsem se odpovědi.

„Jo. Ale ticho!“ odpověděla jí Amanda. „A ty se ani nepokoušej to z ní vydolovat!“ napomenula mě.

„Ahoj, všichni!“ ozvala se zvenku Dana Devinová, která se právě soukala z dodávky svého otce. Měla na sobě ostře růžové slavnostní šaty a ve vlasech stejně růžovou plastovou čelenku. Na tváři jí trůnil až příliš široký úsměv.

„Na, a všechno nej k narozkám!“ prohlásila a podala mi neforemný balík ovázaný motouzem.

„Díky.“ Dana je člověk, ke kterému se ve škole snažím chovat slušně, ale rozhodně bych ji na svou oslavu nepozvala, kdyby mě k tomu nedonutila máma. Danin táta pracuje s mým, což podle mámy znamená, že bylo třeba pozvat i Danu.

Kromě toho až moc křečovitého úsměvu patří Dana i k těm lidem, co se vždycky zasmějí nějakému vtipu o něco později, až moc nahlas, nebo se smějí příliš dlouho. Jakože „Ha, ha! To teda bylo fakt supervtipný!“, i kdyby to byl třeba dost pitomý fór. A když jí někdo řekne něco hnusného, třeba „S tebou nikdo nemluví!“ nebo „Tobě to ani nedošlo, co?!“, Dana se nikdy neohradí. Teda jednou si stěžovala učitelce, což ovšem byla zásadní chyba. Takže se jí ostatní smáli, že ještě ke všemu žaluje.

Daně umřela máma, když byla ještě mimino, což je fakt smutný. Snažím se na to nezapomenout. Ale někdy mě to dost unavuje.

Auto zatroubilo a Dana z něj konečně vyskočila. Přešly jsme na okraj cesty a k domu přijela Luisina máma s Luisou a Karen na zadních sedadlech. Luisa a Karen jsou nejlepší kamarádky, ten typ, co se podobně oblékají a nosí stejné drhané náramky přátelství. Dneska na sobě měla Luisa modrou kombinézu a bílou košili a Karen zase bílou kombinézu s modrou košilí. Karen se loudala po příjezdové cestě za Luisou a jen se na nás usmála, když Luisa pozdravila za obě dvě.

„A co teď?“ zajímala se Luisa, když jsme vešly do domu a položily jejich dárky k ostatním.

„Takže: máme super plán. Fakt báječnej, že jo, Amando?“

„Jasně, fakt super!“ přizvukovala Amanda.

Přejela jsem jejich tváře pohledem. „S radostí vám oznamuju, že dnes si zahrajeme představení, které jsem napsala já sama. Je to drsná, děsivá divadelní hra a jmenuje se Pravdivý příběh Sofie-Marie. Tragédie.“

Luisa se ušklíbla.

Dana se zatvářila ustaraně.

„Kdo je Sofie-Marie?“ zeptala se Karen.

„Sofie-Marie je stejně stará dívka jako my. Má nádherně lesklý černý lokny, pomněnkově modrý oči a neublížila by ani mouše. Ale naneštěstí ji jednoho dne unesou z domova a odvezou do Francie, kde musí sloužit jako ficka v kuchyni u jedný ohavný baronky.“

„Ficka v kuchyni?“ zopakovala Karen.

Luisa si velmi nahlas povzdechla. „Hele, neuraž se, ale fakt musíme hrát něco, cos napsala ty? Ty seš vždycky hlavní hrdinka a my ostatní hrajem služky nebo ještě tak dvorní dámy.“

„Musím být hlavní hrdinka, protože jsem si to vymyslela,“ pokoušela jsem se jí to vysvětlit. „Ale jestli chceš, můžeš být ta ohavná baronka. Protože jezdívala často na velbloudech, má hrb a taky si šlape na jazyk.“

„Já teda rozhodně nechci být žádná hnusná baronka,“ odpověděla. „A ani nic jinýho.“

To byla obvyklá potíž s Luisou. Dovede být totiž pěkně otravná. Snažila jsem se chovat, jako že ji docela chápu, ale zároveň jsem ostatním svým tónem hlasu naznačovala, že Luisa nám kazí zábavu.

„Hm, tak co byste teda chtěly dělat?“

„No, můžeme se namalovat a udělat si takovou tu celkovou proměnu vzhledu, jak to bývá v časácích,“ navrhla Chantelle.

„Karenina máma by nedovolila, aby se Karen malovala,“ prohlásila Luisa. „Prý až bude ve vyšší třídě.“

„Tak co třeba tichá pošta?“ ozvala se Dana. „Zašeptáme vždycky něco do ucha toho, kdo sedí vedle, a pak z toho na konci vyleze nějaká legrační věta.“

„Hm,“ řekla jsem a cítila, jak se mi mé plány začínají vymykat z rukou. „Už jsem vám řekla, že se v té hře objeví mor? Sofii-Marii se udělají hrozný boláky a —“

„Já už vím!“ přerušila mě Luisa. „Máte ještě to elektrický křesílko? To, co patřilo tý starý paní?“

„Jaký starý paní?“ nechápala Karen.

„Paní Robinsonové,“ vysvětlovala jsem. „Paní, co tady bydlela před námi. Ale —“

Karen vyvalila oči. „Ona měla elektrický křeslo?“

„Ale ne to, co myslíš. Ne to, v jakým tě zabije proud. Viki, tak jim to vysvětli, ne?“

Pověděla jsem jim tedy o paní Robinsonové, která měla snad devadesát a už se špatně hýbala, takže si nechala u zadního schodiště namontovat elektrickou židličku,
která je připevněná k jakési železné konstrukci a pod jednou područkou má tlačítko. Něco jako zvonek. Když ho zmáčknete, křesílko vyjede nahoru po schodišti. Nebo sjede dolů.

„Ale není to zase až tak vzrušující,“ dodala jsem hned v zápětí.

„No, ale lepší, než kdybychom musely hrát to představení,“ namítla Luisa a vydala se ke schodišti. Ostatní holky šly za ní. Než jsem je dohnala, tlačily se kolem zábradlí a Luisa už trůnila na popraskaném plastovém sedátku.

„Dívají se všichni?“ zajímala se. Stiskla tlačítko a židlička se hučivě rozjela nahoru. Když jsme uslyšely náraz, jak nahoře zastavila, Karen vyjekla.

„Nic se neděje,“ uklidňovala ji shora Luisa. „Dělá to vždycky.“ Motor začal zase hučet a Luisa, jako královna, sjela na sedátku zase k nám.

„Tak a teď ty!“ vybídla Karen.

Karen se chvíli zdráhala, pak si ale sedla. „Takhle?“ zeptala se a znovu zapištěla, když se židle rozjela do schodů.

„No a ta paní Robinsonová,“ spustila jsem zvýšeným hlasem, aby mne bylo slyšet i přes hučení motoru, „ta, co tu bydlela, byla tak stará, že tady, přímo v domě, umřela. Ségra se sem dokonce ani nechtěla nastěhovat, protože se bála duchů.“

No, to tedy úplná pravda zrovna nebyla. Sandra se mě tehdy jenom pokoušela vyděsit.

„Myslím, že umřela zrovna v týhle elektrický židli,“ dodala jsem ještě hlasitěji.

„Jéé!“ zvolaly holky skoro jedním hlasem.

„Karen, sedíš na duchovi!“

„Karen sedí s duchem!“

„Hele, já si chci taky sednout na ducha!“

„A já taky!“

„Pohni, Karen! Vždyť toho ducha úplně rozmačkáš!“

Karen sjela k nám a na sedátko vylezly Chantelle a Amanda, aby se projely společně. Amanda se usádlila na sedátku a Chantelle balancovala na opěrce. Pak se znovu projela Karen, byť jí to dvakrát moc nešlo. Nedokázala pořádně stisknout tlačítko Start, takže se sedátko ani nepohnulo. „Karen! Stiskni ten čudlík pořádně!“ křičely na ni ostatní holky.

Luisa si znovu ukořistila sedátko a já se zatím usadila na nejnižším schodku a bojovala se svým zklamáním. Ne že bych musela všechno a všechny řídit, ale na Pravdivém příběhu Sofie-Marie jsem se opravdu nadřela. V duchu jsem si už představovala samotné představení i to, jak mi po jeho provedení budou všichni gratulovat, já se budu skromně rdít a říkat: „Vždyť to nic nebylo. Prostě si ráda vymýšlím příběhy.“

A on je to opravdu srdceryvný příběh. Sofie-Marie přišla kvůli choleře o tři prsty a baronka ji vyhodila na ulici. Neměla nic než rozedraný šedivý šál a žádné přátele. Nezbývalo jí, než aby putovala světem s chmurnými písněmi na rtech. A nakonec ji zabila banda divokých
ozbrojenců a když to ostatní zjistili, každý zalitoval, že se k ní nechoval lépe. Poslední věta hry, kterou měl pronést sluha, zněla: „Žádám vás — pro dobro všech dětí, chudých, nevinných dívek a hochů, a pro lepší společnost jako takovou — CHOVEJTE SE K BLIŽNÍM LÉPE!“

Luisa se konečně zastavila u paty schodiště.

„Takhle se to dělá!“ oznámila Karen.

„Můžu se taky svézt?“ zeptala se Dana.

„Ne!“ odpověděla Luisa.

„Proč ne?“

„Protože.“

Konečně jsem se trochu vzchopila. V Daniných očích jsem viděla ustrašenost a tváře měla celé rudé.

„Jasně, že můžeš,“ řekla jsem jí. „Luiso, slez z té židle!“

„Ještě jsem nedojezdila,“ namítla.

„Už ses povozila dvakrát. Musíš se taky střídat.“

Luisa chvíli váhala, pak ale seskočila, jako by o další jízdu vlastně vůbec nestála. „Dej pozor, ať to nepolámeš!“ nařídila ještě Daně.

Dana se usadila na sedátku a stiskla kolena pevně k sobě. Zmáčkla tlačítko a jela.

„Tak fajn,“ prohlásila jsem, když se vrátila. Plácla jsem se do stehen a vstala jsem ze schodů. „Tak jste se všechny povozily a můžeme jít do kuchyně a —“

„Hele! Hele!“ ozvala se zase Luisa. „My s Karen jsme si nedaly ještě jízdu ve dvou!“

Chantelle se procpala dopředu. „Kdyby mi někdo pomohl, mohla bych na sedátku udělat stojku a —“

„Teď jsem na řadě já —“

„To teda není fér, už jelas —“

„Copak si nechcete dát něco k jídlu?“ přerušila jsem jejich dohadování. „Budeme mít pizzu a každá si ji můžete obložit, jak chcete.“

Nikdo si mě ale nevšímal.

„Amando, prosím tě, copak nemáš hlad?“ dožadovala jsem se opory.

Amanda se přestala hádat a bylo vidět, že si konečně vzpomněla na naše původní plány. Vykročila ke mně. „Jo, hurá, to teda mám.“

„Já taky,“ ozvala se i Chantelle.

Luisa si dala ruku v bok. „No, ale —“

„Tak jdeme!“ přerušila jsem ji, než mohla dopovědět větu. „Kdo bude v kuchyni poslední, je máčka.“

Původně s námi chtěla zůstat v kuchyni i máma, aby na nás mohla dohlédnout. Ale řekla jsem jí, že večeři určitě zvládnu sama.

„Tak, holky, funguje to takhle: máme tady dvě těsta... Já, Amanda a Chantelle si nachystáme tohle, Luisa s Karen a Danou mají to druhé. Věci na pizzu jsou na stole a omáčka v modré misce u dřezu.“

Pobídla jsem Amandu s Chantelle k pracovní desce, a jak jsme se dostaly k původnímu plánu, pomalu se mi začalo zase ulevovat. „Tak co uděláme?“ zeptala jsem se. „Dáme tam zelenou papriku a cibuli? Nebo: už vím! Můžeme na pizzu udělat smajlíka: salám naaranžujeme jako oči a zelenou papriku dáme jako pusu, jo?“

„Hm, ale tý zelený papriky tam moc nedávej,“ namítla Chantelle. „Pár kousků mi nevadí, ale rozhodně jí tam nedávej celý kvanta!“

„No, však říkám, že z ní uděláme jenom pusu. A pusa je přece jenom jedna, ne?“

Na Amandině čele se ukázala ustaraná rýha. Přestala jsem mluvit a podívala se, co přesně pozoruje. U stolu stály Luisa s Karen a sypaly právě na svou pizzu nastrouhaný sýr. Dana stála bokem a kousala si nehty.

„Dano, proč jim nepomáháš?“ zeptala jsem se.

Dana si přestala žmoulat nehty a utřela si dlaně do šatů. „Hm…“

„Nemá ráda salám,“ odpověděla za ni Luisa, popadla hrst koleček salámu a poházela s nimi celou pizzu.

„Tak si přece tu pizzu rozdělte na třetiny, ne?“

Luisa zamíchala salám do omáčky. „Na to už je pozdě.“

Dana se nejistě usmála. „Já ten salám sním. Neva.“

Srdce se mi divoce rozbušilo. „Hele, holky, přece si nemůžete přivlastnit celou pizzu jen pro sebe!“

„A kdo říká, že jsme si ji přivlastnily?“

V kuchyni se rozhostilo ticho. Měla jsem strach, abych se nerozbrečela, nebo abych nezačala vypadat, že se rozbrečím, což by bylo stejně hloupé. Proč se jenom ta Luisa musí chovat tak hnusně? A proč si to s ní Dana nevyřídí sama?

„Tak jo. Pojď sem, Dano, prohodíme si to.“

„Počkej,“ zarazila mě Amanda. „Já si to vyměním.“

Amanda se připojila ke Karen a Luise a Dana se postavila za mě a Chantelle. „Mně ten salám nevadí,“ řekla sotva slyšitelným hlasem. „Jestli chcete, tak ho tam dejte.“

Neodpověděla jsem. Vzala jsem salámové oči a hodila je do dřezu.

„Ale —“ ozvala se Chantelle.

„Dáme tam místo salámu žampiony,“ navrhla jsem, aniž jsem zvedla oči.

Po pizze jsme si daly dort, protože máma zapomněla, že jsme měly na programu dárky, a když už ho do pokoje donesla, bylo pozdě jí to připomínat. Když jsme konečně všechny dojedly, přesunuly jsme se i s dárky do pokoje a rozsadily se po pohovce i zemi.

„Hm, máš tu toho celkem velkou hromadu,“ poznamenal táta směrem k balíčkům položeným na stolku. „Myslíš, že jsou opravdu všechny pro tebe?“

„Ale, tati —“ ohradila jsem se. Přitiskla jsem si dlaně na stehna a snažila se přivolat zpět svou původní narozeninovou náladu. Natáhla jsem se po Amandině dárku, ale zavrtěla nesouhlasně hlavou.

„Můj až na konec!“

Vybrala jsem si tedy sousední dárek a přečetla nahlas přání: „Všechno nejlepší, Viki! Luisa. A je tu obrázek štěněte s balónkem.“ Podržela jsem přání tak, aby je holky viděly, a všechny byly samé ach, och, jako by si přály, aby s námi bylo i to štěně.

Roztrhla jsem balicí papír. „Jé, tělový třpytky!“

„Ty máš teda štěstí!“ prohlásila Amanda.

„Nechej to kolovat,“ řekla Luisa. Podala jsem jí tubu a ona ji rozšroubovala.

Chanelle se naklonila ke stolku. „A teď si otevři ten můj.“

Otevřela jsem její balíček. „Náušnice! Ty jsou fakt krásný!“

„Jsou to klipsy,“ vysvětlovala mi Chantelle, „ale můžeš je nosit, i když už budeš mít dírky v uších.“

Sundala jsem náušnice z kartónku a nasadila si je. Cítila jsem, jak mi ztěžkly uši a zatřepala jsem hlavou.

„Vypadáš superdospěle,“ komentovala je Luisa. „Jako by ti bylo nejmíň třináct.“

„Ale klipsy vytahují uši,“ varovala mě Karen.

„Tyhle teda ne,“ ubezpečovala mě Chantelle.

„Vypadají moc pěkně,“ prohlásila máma. Nedovolila mi nechat si propíchnout uši, prý až ve dvanácti. A na klipsy si stěžovat nemohla, byl to přeci dárek.

„Na, teď otevři tenhle,“ pobídla mě Amanda a přisunula mi Karenin dárek. Z balíčku jsem vytáhla sadu lesků na rty s nejrůznějšími příchutěmi. Bylo v ní pět normálních lesků a jeden obrovský, který visel na šňůrce, abych si ho mohla pověsit na krk. Měl příchuť višňové koly. Od Dany jsem dostala vázačku do vlasů pošitou zlatými hvězdičkami. „Ušila jsem ji sama,“ řekla a žmoulala si nejistě lem šatů.

„Ale můžu ji předělat, jestli se ti nelíbí ta barva.“

„Ne, ne. Zlatá je fajn. Díky.“

Konečně mi svůj dárek podala Amanda.

„Hm, připadá mi, jako by ta krabice byla prázdná,“ poznamenala jsem.

„Otevři to!“ nařídila mi Amanda.

„Otevři to!“ vykřikly ostatní holky.

Roztrhla jsem balicí papír a nadzvedla víko. Uvnitř leželo přání. „Všechno nejlepší k narozeninám, Viki! Budeš se o mě hezky starat?“ přečetla jsem nahlas. Znovu jsem nakoukla do krabice. Nic jiného v ní nebylo. „Nechápu to. O co se mám starat?“

Od dveří se ozvalo tklivé zamňoukání. Máma držela v náručí drobounké, šedobílé koťátko, jehož celé tělíčko bylo menší než tátova teniska. Kotě znovu zakňouralo a všichni jen vydechli: „Jé!“

Vyskočila jsem na nohy a spěchala k mámě. „Můžu si ho nechat? Fakt?“

Máma přikývla. „Přivezla ji Amandina máma, když přijela s Amandou.“

Otočila jsem se k Amandě. „Děkuju! Děkuju! Děkuju!“ Vzala jsem si kotě z máminých rukou.

„Je to holčička,“ oznámila mi Amanda. „Není sladká?“

„Ahojky!“ přivítala jsem se s kotětem. „Tak tady budeš teď bydlet, ano?“ Vylezla mi po hrudníku a hlavou se mi vtlačila do krku.

„Tak všechno nejlepší k narozeninám, zlato!“ prohlásil ještě táta. Přešel ke mně a pocuchal mi vlasy. „A teď tě tu necháme už s kamarádkami, aby sis mohla náležitě užít všechny dárky. Kdybyste něco potřebovaly, zavolej.“

Táta s mámou odešli a já se usadila na zemi s koťátkem.

„Jak jí budeš říkat?“ zeptala se Chantelle.

„Co třeba Puclík?“ navrhla Karen.

„Nebo Punčoška — kvůli těm roztomilým bílým tlapkám. A taky se to docela rýmuje s kočička.“

Chantelle ohrnula lehce nos. „Jakože kočička Punčoška, jo?“

Chvíli jsem přemýšlela. „Medulka.“

„To je podobné jako Zlatulka, ta Amandina kočka,“ poznamenala Chantelle.

„Přesně. A navíc jsou to sestřičky.“

„Adoptované sestřičky,“ opravila ji Amanda s potměšilým úsměvem.

Pozorovaly jsme Medulku, jak si líže zadní tlapku. Vlhký jazyk jí na hebké srsti vytvářel naježené flíčky.

„Hm? A to je teda všechno?“ zeptala se po chvíli Luisa.

„Všechno co?“ zajímalo mě.

„No, všechny dárky.“

„Hm, ano, ale myslím —“

„Takže na co ještě čekáme?“ Luisa vstala a utáhla si cop. „Pojďme si zase hrát s tou elektrickou sedačkou!“

„Jasně!“ přitakala Karen.

„Já první!“ vykřikla Chantelle a vrhla se ke dveřím.

„No to určitě… napadlo to přece mě!“ ozvala se Luisa.

Všechny holky, tedy až na mě — se s dupotem rozběhly přes halu. Uslyšela jsem, jak se znovu spustil motor sedátka a pak hned následoval výbuch smíchu. Některá nejspíš zkoušela nějakou novinku. Nebo třeba někdo spadl ze židličky. Doufala jsem, že to byla Luisa.

Vzala jsem Medulku do náruče a přitiskla svůj obličej k jejímu. „Ty se určitě nechceš vozit na té pitomé židli, že ne?“ zašeptala jsem. „Co říkáš?“