Copyright © Penguin Books, 2009

Copyright © Tom Hodgkinson, 2009

Translation © Lívie Bencková & Petr Cajthaml, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN 978-80-7462-021-8

Úvod

Nechte je být.

D. H. Lawrence

HROZÍ NEBEZPEČÍ, ŽE nezdravá dávka současné posedlosti výkonem zasadí dětství smrtelnou ránu. Doba, která by měla být věnována hře a radostnému poznávání, je pod vedením tyranské a prací posedlé vlády přehlušena dosahováním cílů, absolvováním zkoušek a dlouhými hodinami strávenými ve škole. Na volný čas, který dětem zbude, útočí komerční zájmy ztělesněné obchodníky se zábavou a počítačovými hrami. Ctižádostiví rodiče, kteří vytvářejí z dětství stresující období plné horlivého snažení a soutěžení, situaci nijak nepomáhají. Běžný den našich dětí je přecpaný aktivitami, které organizují dospělí: balet, judo, tenis, hra na piano, sportovní setkání a umělecké projekty. Doma se jim zase o zábavu starají gigantické obrazovky a počítače. Mezitím jsou svazovány auty, které omezují volnost jejich pohybu, a jsou nuceny poslouchat vzdělávací kazety. Ambiciózní matky nutí své zmatené desetileté děti, aby trávily hodiny nad úkoly, a straší je abstraktním pojmem „budoucího zaměstnavatele“. Pak jim koupí herní konzoly značky Nintendo Wii, nesmyslná a drahá zařízení, která mají vnést do počítačových her prvek opravdovosti. Je jen otázkou času, kdy děti s nabitým programem budou mít své vlastní elektronické diáře — své vlastní BlackBerries.

Co se stalo s hrou? Vzpomínám si na kreslený vtip v americkém časopise New Yorker, jenž zobrazoval dvě děti na hřišti, jak civí do svých digitálních adresářů a jedno říká druhému: „Můžu si tě vměstnat jako mimořádku na příští čtvrtek ve čtyři?“

Všechny tyto aktivity kladou na již tak ztrápené rodiče obrovské břemeno. Nenechávají dětem ani chvilku pro obyčejné blbnutí a volnou hru. Dalším nepříznivým vedlejším účinkem je to, že z dětí vytvářejí jedince neschopné postarat se o sebe. Když jsou děti stimulovány působením vnějších sil, ať je to vedoucí kroužku, počítač nebo televize, ztrácí schopnost vytvářet si své vlastní hry. Zapomínají, jak si hrát. Vzpomínám si, jak jednou Arthur, naše nejstarší dítě, chronicky postižené přehnanou stimulací ze strany svých úzkostlivých rodičů, zařval: „Já… potřebuju… nějakou… zábavu!“ Bylo to v okamžiku, kdy se začal nudit. Děsivá reakce, zejména od pětiletého dítěte. „A co teď?“ „Co bude dál?“ To jsou otázky, které nám budou naše hyperstimulované děti klást. Co se stalo s jejich vlastní představivostí, kam se poděla jejich vlastní vynalézavost?

Z tohoto přehnaně zaníceného rodičovství však existuje cesta ven. Existuje jednoduché řešení, které váš život učiní snazším a finančně méně náročným; život vašich dětí učiní radostnějším a navíc vám pomůže vychovat děti šťastné a soběstačné, které si umí vytvořit svůj vlastní život a nejsou omezené závislostí na mamince. Toto řešení nazývám „líné rodičovství“ a jeho mantra zní jednoduše: „Nechte je být.“ Při přečtení následující pasáže z eseje D. H. Lawrence publikované v roce 1918 pod názvem „Education of the People“ (O vzdělávání lidí) jsem učinil jedno velmi potěšující zjištění a tato myšlenka ve mně zakořenila, a sice, že líný rodič je dobrý rodič.

Jak začít se vzděláváním dětí. První pravidlo: nechte je být. Druhé pravidlo: nechte je být. Třetí pravidlo: nechte je být. To jsou veškeré předpoklady.

Tato myšlenka může jít modernímu, zaneprázdněnému rodiči proti srsti. Není nám snad neustále předkládáno, abychom dělali více a ne méně? Všichni rodiče bloumají, kudy chodí, sžíraní hlodavým pocitem, že to všechno dělají nějak špatně a že je potřeba víc pracovat. Nikoliv. Problém není v tom, že do rodičovství vkládáme příliš málo práce, nýbrž že jí vkládáme příliš mnoho. Tím, jak přehnaně zasahujeme do života svých dětí, jim bráníme, aby vyrostly a postaraly se samy o sebe. Dítě, o něž bylo příliš postaráno, nebude vědět, jak se postarat samo o sebe. Stáhněte se. Nechte je žít. Vítejte ve škole líného rodičovství. Jde o zaručený úspěch pro obě strany — vy budete mít méně práce a dítě tím jen získá, vy i vaše děti se naučíte užívat každodenního života a také samostatnosti a nezávislosti.

Pochopitelně se tím nesnažím hájit povalečské zanedbávání. Asi jsem svým líným rodičovstvím zašel až příliš daleko, když jsem si tuhle zdříml na pohovce před rozpálenými krbovými kamny, zatímco jsem se věnoval „péči o děti“, jak tomu dnes ohavně říkáme, a byl probuzen řevem batolete, které zatím položilo ruce přímo na žhavý kov a spálilo si prsty. Je přece jasné, že své děti nenecháváme skákat z okna ani chodit s nevyměněnou plenou. Je rozdíl mezi tím — být nedbalý a být bezstarostný.

Bylo by skvělé vytvořit domácnost, kde bychom nedbali starostí. Když pozoruji své tři děti, jak vyrůstají, je očividné, že čím víc si jich nevšímáme, tím je to pro ně lepší. Našemu nejstaršímu se dostávalo přemíry úzkostlivého dozoru a doposud je nejobtížnější zvládat právě jeho. Druhé mělo o něco méně pozornosti a je soběstačnější. A nakonec třetí, to se narodilo v koupelně na zemi a muselo se porvat s vlastním životem. Tomu jde hraní snad ze všech tří nejlépe. A zaručeně je z nich, abych tak řekl, nejšprýmovnější.

Úžasné na dětech je, že jsou rády, když mají něco na práci. A protože rodiče rádi lenoší, dává smysl, aby práci dělaly děti. To je myšlenka, která se částečně uplatňovala v devatenáctém století, kdy byly děti už ve věku pěti let posílány do manufaktur. Skutečnost, že všeteční liberálové od té doby zavedli zákony o dětské pracovní síle, nemusí bránit línému rodiči v tom, aby své vlastní potomky nějakým způsobem zužitkoval.

Vzpomínám si, jak jednoho slunečného odpoledne ležel můj přítel John u nás na zahradě v houpací síti. Jak tam tak ležel, povedlo se mu úspěšně zpracovat svou čtyřletou dceru k tomu, aby mu přinesla pivo a cigára. Ano, skutečnost, že vleže se dá dosáhnout mnohého, je málo známá. Je to jednoduché, tím, že nebudete dělat nic, vytrénujete děti k tomu, aby dělaly užitečné věci. Během posledních školních prázdnin jsme se několikrát přistihli, jak ležíme v posteli až do deseti nebo jedenácti hodin. Můj bratr pochodil ještě lépe. Jednoho rána leželi on a jeho žena v posteli, když vtom vešel jejich osmiletý syn. „Výborně,“ pronesl můj bratr. „To je tvůj nový rekord. Je dvanáct hodin.“ Když necháme děti o samotě, bez dozoru, naučí se samy, jak vstát, udělat si snídani a hrát si.

Líný rodič je paradoxně zodpovědným rodičem, neboť podstatou líného rodičovství je úcta k dítěti, důvěra v něj jako lidskou bytost. Rodič, který kvůli vzdělání či péči přenechává své dítě různým autoritám, ať už jde o pečovatele, školy, odpolední kroužky, sportovní týmy, dětské televizní kanály, internetové komunity pro teenagery (jako je Habbo Hotel), virtuální světy hrané po internetu (jako je Club Penguin) nebo cokoli jiného, takový rodič je nezodpovědný. Anebo se dětem snaží vnutit své vlastní představy a jednoduše jim nedá pokoj, nenechá je být.

Další velkou výhodou líného rodičovství je to, že se líný rodič vyhýbá podnětům k zlosti. Není nic tak sžíravého a zkázonosného jako vztek, který v sobě člověk dusí. Jen uvažte, jak se pro své děti nesčetněkrát obětujete, děláte si kvůli nim starosti, leccos si odepřete — a ony se pak seberou, vykašlou se na vás a propadnou drogám či alkoholu jako Amy Winehouseová nebo Pete Doherty. Ne, pro mučedníky ve světě líného rodičovství není místo. Na prvním místě je naše vlastní štěstí; tudy vede ta správná cesta. Tuhle mi jeden řidič taxíku pověděl o svých dětech toto: „Jsou šťastné, protože jsme šťastní my.“ Nesužujte se. Užívejte si života.

Líný rodič zůstává doma. Spousta drahých víkendových koníčků, to není nic pro nás. Odmítáme laciné vzrušení v našlapaných, drahých palácích zábavy z umělé hmoty. Zoologické zahrady, zábavní parky a celodenní rodinné výlety za zábavou obecně. Sedíme na pohovce, necháváme věci, ať se dějí samy, a zábavu nacházíme na svém vlastním dvorku za domem. Děláme letadla z krabic od cereálií. Tátové, je úžasné, kolik her na způsob „chytím tě, zlechtám tě“ můžete hrát se svými dětmi, aniž byste se museli zvednout z pohovky. Jednu takovou hru jsme si pojmenovali „zlechtej nebo chyť“. Dítě se rozběhne směrem ke mně a křičí „Zlechtej mě!“ nebo „Chyť si mě!“ a já plním jeho instrukce. Vskutku velká zábava.

Líný rodič je šetrný rodič. My líní rodiče nepracujeme příliš tvrdě, a tak nemůžeme očekávat, že budeme v balíku. A s šetrností přichází tvořivost. Velký G. K. Chesterton napsal: „Plýtvání v sobě nemá poezii, šetrnost plodí tvořivost.“ Když sedíte doma bez peněz, začnete objevovat své vlastní vnitřní zdroje. Vyrábíte věci a kreslíte. Položte na kuchyňský stůl stoh papírů ve formátu A4, sešívačku, nůžky, pastelky a lepidlo a budete překvapeni, co vaše děti vymyslí. Zapomeňte na elektronické vyučovací hračky a podobné digitální cetky tretky. Jeďte analogově. Je to zábavnější a mnohem levnější. Za okno v kuchyni zavěste krmítko pro ptáky. Zábava nemusí být vždy drahá.

Nezáleží nám na postavení ani na kariérním postupu či na tom, jak se na nás dívají ostatní. Od všech těchto nesmyslů jsme osvobozeni. Jednoduše si jen chceme užívat života a dát svým dětem šťastné dětství. Jaký větší dar by mohly dostat od svých rodičů? Pokud naše děti svým přátelům jednou řeknou „Měl jsem hezké dětství“, pak to budu pokládat za velký úspěch. Je lepší mít šťastné dětství než takové, které je orientované na dosahování vysokých cílů, ale zadělává na horentní účty za psychiatra, jež se pak musí v dospělosti splatit.

Líný rodič je společenský. Uznáváme důležitost přátel. Přátelé pomáhají ulehčit břímě. Jedním z mýtů moderní společnosti je představa, že „jste na tomto světě sami“. Místo toho, aby si popovídali s přáteli a sousedy, hledají moderní lidé rady v knihách, na webových stránkách a internetových fórech. Snažíme se udělat všechno sami a odmítáme požádat druhého o pomoc nebo před někým přiznat svou slabost. Ne! Buďte slabí! Vzdejte to! Nemůžete stíhat všechno. Snižte své nároky. Sežeňte si přátele, aby vám pomohli. Ve svém domě, kde mohou rodiče klábosit a děti si hrát, si zorganizujte malé jesle nebo školku. Dětí si nevšímejte. Moc se mi líbí myšlenky D. H. Lawrence na téma dětské péče. Říká, že by se děti „měly přenechat hloupým tlustým ženským, které se s nimi nebudou otravovat (…), nechte děti být. Vystrčte je ven na ulici nebo na hřiště a vůbec si jich nevšímejte.“ Nedívejte se na ně jako na surový materiál, z něhož se dá vytvarovat poslušný otrok pro budoucí pracoviště. Nechte je, ať si hrají. A sežeňte si přátele. Život je o tolik jednodušší, když se o práci podělíte. Přátelé přinášejí smích a radost. Není smutnějšího pohledu než na svobodnou matku, která tlačí kočárek s dítětem po zasmušilém obecním parku a nalhává si, že se má dobře.

V mé představě, jak pečovat o dítě, je obrovská louka. Na jedné straně je velký stan s barem, kde se čepuje místní pivo a kde se shromažďují rodiče. Na druhé straně, kdesi v dáli, si hrají děti. Já neotravuju je a ony neotravují mě. Dejte jim tolik svobody, co jen to půjde. Avšak život líného rodiče není vždy snadný. Ne vždy si děti dokáží zvyknout na protikonzumní model, který přírodní rodič prosazuje. Děti po těch krámech touží. Dožadují se pozornosti. Dělají strašný kravál. Křičí a fňukají. A zdá se, že otec a matka se vůbec na ničem neshodnou, od barvy zdi až po způsoby stolování, prostě to vypadá jako záležitost manželských taktik. A jsou tu i další důvody k obavám. Položme si otázku, zda je skoupé svým dětem k narozeninám odepřít i-Pod značky Nano či herní konzolu značky Nintendo Wii a dát jim místo toho klubko špagátu a knihu Dangerous Book for Boys — praktického průvodce pro chlapce „od osmi do osmdesáti let“. Opravdu bych měl do našeho stromového domu natáhnout vysokorychlostní internet? Mám snad strávit víc hodin v kanceláři, aby mohly jet na dovolenou na lyžích a nosit drahé sportovní boty? Byl bych méně podrážděný, kdybych pil méně alkoholu? Někdy zpochybňujeme své vlastní nepsané zákony. Doufám tedy v to, že v příštích týdnech a měsících nastíním na následujících stránkách příjemnou rodičovskou filozofii, ačkoliv přiznávám, že to není vždy snadné. Doznám se ke svým nejrůznějším rodičovským omylům. Jsem totiž jen zmatený darmošlap se sklonem k pohromám a měl bych vás varovat: Neposlouchejte mé rady. Pro mé přátelé je jistě představa, jak radím jiným rodičům v otázkách péče o děti, absurdní.

Vyzbrojeni tímto varováním můžeme nyní vykročit kupředu, zahodit příručky s pravidly, zapomenout na to, co si myslí jiní lidé, a užívat si rodinného života a všech jeho radostí i strastí.

Když jsem připravoval tuto knihu, záměrně jsem se vyhýbal čtení jakýchkoli publikací od moderních, na slovo vzatých odborníků v péči o dítě, jelikož si myslím, že právě tato moderní ortodoxie je příčinou problémů. Místo toho jsem se vrátil k našim dvěma největším filozofům hloubavějších dob sedmnáctého a osmnáctého století, Johnu Lockovi a Jeanu-Jacquovi Rousseauovi.[1] Oba tito autoři podle mě nabízejí znamenité myšlenky a nápady na výchovu dětí. Locke své dílo O výchově vydal roku 1693 a Rousseauův průvodce o „přirozeném“ vzdělávání nazvaný Emil čili O vychování vyšel v roce 1762. Jeho záměrem bylo „chránit [dítě] od nárazů mínění lidských“ a vytvořit jakéhosi přirozeného chlapce.

Spíš než cokoliv jiného je tato kniha především záznamem mých vlastních nezdarů, proher a omylů. Mí přátelé se všichni smáli, když jsem jim sdělil, že píšu příručku pro rodiče. Všichni už byli svědky toho, jak jsem při péči o své malé děti někdy vypěnil. Takže následující stránky by neměly vyznít jako samolibý průvodce, nýbrž jako řada úvah, které nabízím k diskuzi. Spíš by měly umožnit svobodně uvažujícím rodičům, aby nalezli svůj vlastní přístup k rodinnému životu, než aby se řídili souborem pravidel stanovených někým jiným. Existuje mnoho cest. Tím, že odmítneme úzkoprsou, podivnou a uniformní vizi života, která nám byla předána našimi puritánskými předky — jež pohlíží na život jako na těžkou dřinu a vydělávání peněz —, otevře se nám milion nových cest a my budeme moci vyběhnout do polí s novou a konečně svobodnou radostí.

Tom Hodgkinson

North Devon, Spojené království, 2008

1 ROUSSEAU, Jean-Jacques: Emil čili O vychování, R. Promberger, Olomouc, 1926, přel. dr. Ant. Krecar, 3. opravené vydání.

MANIFEST LÍNÉHO RODIČE

* Odmítáme myšlenku, že rodičovství vyžaduje těžkou dřinu.

* Zavazujeme se, že své děti necháme být.

* Odmítáme přebujelý konzum, jenž útočí na děti od chvíle, kdy se narodí.

* Čteme jim poezii a fantastické příběhy bez mravních ponaučení.

* Pijeme alkohol, aniž bychom měli pocit viny.

* Odmítáme své puritánské já.

* Neplýtváme penězi za rodinné výlety za zábavou ani za dovolené.

* Líný rodič je šetrný rodič.

* Líný rodič je vynalézavý rodič.

* Ráno zůstáváme v posteli tak dlouho, jak to jen jde.

* Snažíme se nezasahovat.

* Hrajeme si na polích a v lesích.

* Vyháníme je na zahradu a zavíráme dveře, abychom mohli uklidit dům.

* Oba pracujeme tak málo, jak je to jen možné, zejména když jsou děti malé.

* Čas je důležitější než peníze.

* Šťastný nepořádek je lepší než skličující pořádek.

* Pryč se školou.

* Naplňujeme dům hudbou a veselím.

* Odmítáme směrnice zdravotních a bezpečnostních inspektorů.

* Přijímáme zodpovědnost.

* Existuje mnoho cest.

1. Zaveďme znovu dětskou pracovní sílu

Děti mají mnohem menší sklon k zahálce než muži.

John Locke, O výchově[2]

Zaměstnání a zábava platí u něho stejně; jeho hry jsou jeho zaměstnáním, nezná žádného rozdílu mezi oběma.

Jean-Jacques Rousseau, Emil

JAK ČASTO SLÝCHÁME, ŽE DĚTI jsou břemenem, přítěží? Že péče o dítě je politováníhodnou povinností, že je potřeba umět děti rozptýlit, přelstít, ale také o ně pečovat. Toto jsou falešná přesvědčení, jejichž jsme my, lidé západní civilizace, oběťmi, pokud jde o výchovu dětí. Vnímáme rodinný život jako omezující, hektický, plný práce, vyčerpávající a drahý. Stáváme se otroky těch malých tyranů. Vzdycháme, naříkáme a bědujeme, že nemáme dost peněz.

Nuže, existuje způsob, který ulehčí vašemu nákladu a zároveň pomůže vašemu dítěti, aby pocítilo, že zastává v domácnosti i v širší společnosti nějakou praktickou roli. Slovní spojení „dětská pracovní síla“ nemá zrovna nejlepší konotace: vymetání komínů, průmyslová revoluce, robotárna na druhé straně světa, vykořisťování bezmocných výrostků, kteří slouží chamtivému pupkatému továrníkovi. Teď je načase od těchto konotací upustit a zaměstnat děti v domácnosti. Dělají to rády!

Začněte tím, že vy budete dělat méně. Nesnažte se být výkonným, pracovitým rodičem. Zůstaňte v posteli a pozorujte, co se stane. Zjistíte, že dítě začne být soběstačnější, když pro něj uděláte méně. A nezapomeňte, že v této knize usilujeme o dvě věci, které se navzájem doplňují. Na jedné straně vám usnadňujeme život a na druhé straně vytváříme soběstačné, nezávislé dítě, dítě, které se dokáže postarat samo o sebe a nebude žadonit u zaměstnavatele či představitele jiné autority, aby se o něj postaral. Dobrým příkladem je případ s ranním čajem, který se nám nedávno přihodil s naším synem Arthurem. Namísto toho, abychom jako dobře seřízení roboti vyskočili v 6.30 ráno z postele a připravili snídani, rozhodli jsme se, že si raději pospíme a zůstaneme pod peřinou. Asi kolem deváté se přihodil zázrak. Dveře se otevřely a do pokoje vkráčel sedmiletý kluk se dvěma šálky čaje. Jaká to radost! Byl přímo nadšený skutečností, že praktickým způsobem přispěl k chodu domácnosti, a my jsme měli samozřejmě velkou radost. Považte, kdybychom vstali brzy, nikdy by tuto důležitou domácí práci nevykonal. Právě tím, že jsme byli k ničemu, se on mohl stát užitečným. Došlo mi, že být příliš dobrým rodičem a dělat příliš mnoho pro své děti by u nich mohlo vyústit v chronický nedostatek soběstačnosti.

Děti, pro které toho děláme příliš, nedokážou dělat věci samy pro sebe. Všimli jste si, jak od rodiče očekávají, že bude vždy a přesně znát umístění všech jejich hraček? „Kde mám Tamagočiho?“ kňourá dětský tyran. „Nemůžu najít ponožky.“ Cvičení na piano se neobejde bez rodiče, který dítě provází každým krokem. Potřebuje, aby ho někdo držel za ruku. Za to však můžeme klást vinu jen sami sobě. Jak napsal D. H. Lawrence v roce 1918:

Od raného dětství mějme nezávislost, nezávislost, spolehnutí se na sebe. Každé dítě pro sebe zaopatří vše, co umí, umyje se a obleče, vyčistí si boty, okartáčuje a poskládá věci, doběhne si a donese, co potřebuje, spraví si vlastní punčochy, jak hoch, tak dívka, vyspraví své oděvy, tak brzy, jak to jen jde, si pro sebe udělá stejně, jako spraví. Jak muž, tak žena jsou šťastní, když mají co na práci, a to samé platí o dětech.

A čím více skládání a spravování zvládne dítě samo, tím méně toho pro něj bude muset udělat dospělý. Mimochodem, je vlastně šokující, když si uvědomíme, jak nepoužitelnými jsme se my dospělí stali od doby, kdy byly tyto řádky napsány. Nakonec, který rodič si dnes sám spravuje oblečení? Jak Lawrence znepokojivě upozorňoval, hýčkání a přehnaný ochranitelský pud vytvořily národ „velkých malých dětí“. Jestliže už my sami jsme závislí, zotročení a nepraktičtí, jaká naděje pak zbývá našim dětem?

Inu, naděje existuje, jelikož se lecčemus můžeme přiučit spolu. Znovu můžeme nabýt ztraceného umění domácího soužití. Jednoduchým pracím, jako je pečení chleba, dělání marmelády a zavařenin, se můžete naučit spolu se svými dětmi. A děti rády hnětou, míchají a olizují mísu. Učte se, jak se postarat sami o sebe, a naučíte témuž své děti. A než se nadějete, upečou vám chleba samy.

A jak přimět děti, aby pomáhaly? Lawrence, stejně jako Rousseau, nadšeně zdůrazňuje, že bychom v dětech neměli pěstovat morálku výkonu — tj. práci jako nevyhnutelné utrpení, nebo se snažit o to, aby vypomáhali z altruismu či ze soucitu s rodiči. Napsal, že cílem práce není:

(...) pomáhat, ani to není morální bohoslužba lidstva. Není tím ani chamtivé kupení pošetilého majetku. Jednotlivec pracuje pro vlastní potěšení a nezávislost: ale především ve šťastné pýše na osobní svobodu (...), aby byl člověk volný, musí být soběstačný (...), to, co chceme po každém dítěti, je, aby bylo k něčemu, fyzicky přizpůsobivé a šikovné.

Nestaňte se sluhou vrtochů svých materialistických výrostků. Místo pojídání sladkostí, válení se před televizí či civění do obrazovky počítače by měli pracovat. Moje kamarádka Heather z New Yorku má dvě malé děti a vidí to takto:

Osobně se domnívám, že bychom měli mnohem víc usilovat o to, aby děti dělaly domácí práce a míchaly martini. Pokud mi Sam hodně pomůže s utíráním prachu, dostane kapesné 25 centů. Navíc jsem zjistila, že se dobře dostane do všech rohů. Také mě těší, že se u Clementine vyvinula schopnost rozdávat chipsy.

Tak tedy zaveďme znovu dětskou pracovní sílu. A dále jsem opravdu přesvědčen, že bychom měli vyhodit myčku. Místo používání myčky by měla celá rodina mýt nádobí po každém jídle. Jeden myje, druhý utírá, třetí odkládá. Zabere to pouhých deset minut. Jak zpíval Woody Guthrie, když budeme všichni pracovat spolu, nepotrvá to dlouho. Pusťte si na CD přehrávači kapelu The Monkees a celá ta záležitost se může změnit v opravdové potěšení. Nicméně myčka, stejně jako stroje obecně, přes všechny přísliby, že práci ulehčí, ve skutečnosti dělá z mytí nádobí dřinu. Bez ní se děti naučí pomáhat, a co víc, skutečně přispějí něčím opravdovým. Budou užitečné. A to může pomoci tomu, abychom předešli naříkání (složité téma, které prozkoumáme do hloubky v příští kapitole). Je to proto, že naříkání se u dětí vyvíjí z pocitu, že jsou vnímané jako břímě, a že kromě bezmocného naříkání nemají co nabídnout. Učiňme je tedy užitečnými!

Nesmíme zapomínat, že vytváření neschopných lidí leží v samotné podstatě průmyslovo-kapitalistického spiknutí. Lidé bez schopností jsou závislí na dalších lidech, na odbornících, strojích a na penězích. Jestliže nedokážete udělat něco pro sebe jako jednotlivci nebo jako rodina či komunita, pak budete spoléhat na tržní ekonomiku, aby za vás tyto potřeby uspokojila. Takže tím, že toho děláme pro naše děti příliš mnoho, vytváříme z nich budoucí dospělé spratky závislé na spotřebním zboží.

Velký myslitel Ivan Illich ve svém příspěvku „Učen mateřskému jazyku“, který přednesl v roce 1978 v Indii, vysvětluje spojení mezi neužitečností a penězi:

V dnešní době jsou pocity jednotlivce o jeho vlastních potřebách v první řadě spojeny s narůstajícím pocitem bezmocnosti: v prostředí ovládaném spotřebním zbožím již nemohou být potřeby uspokojeny jinak než nalezením útočiště v obchodě nebo na trhu.

Tudíž z utrácení peněz se stal prakticky instinkt, stejně jako je téměř instinktivní sáhnout po myši, kdykoli potřebujeme. Bez počítače, který se prodává jako nástroj emancipace, je dnes obtížné žít. Máme doma výpadek elektrického proudu, ztratíme vysokorychlostní připojení a výsledkem je děsivý pocit bezmoci. Začínáme se stávat závislými na věci, jež nás měla osvobodit. Totéž platí i o penězích.

Jak říká Illich, potřebujeme se vrátit k „soběstačnosti a vzájemné důvěře (...) ve světě, kde ,dost‘ může být řečeno až tehdy, když příroda už nezvládá fungovat jako jáma nebo nádoba na odpadky, lidská bytost nesměřuje ke spokojenosti, nýbrž k zdráhavému přijetí“.

„To je život,“ nalháváme si. Ve skutečnosti „to“ není život, je to výsměch životu.

Nyní prosím o pozornost ženské čtenářky! Přestaňte pracovat a začněte žít! Matky pracují příliš. Chodí do zaměstnání a pak pracují ještě doma. To, jak se dřou, neprospívá jejich zdraví ani zdraví dětí, které vyrostou ve slabé a závislé jedince, a tak se stanou svolnými otroky na trhu práce.

Schopní, soběstační, výkonní. Muži i ženy by měli odmítnout otročení pro zaměstnavatele a opět se chopit kontroly nad vlastním životem, a to tak, že budou dělat věci doma. Přičemž děti se stanou užitečnými malými pomocníky a také se naučí umění soběstačnosti. Když budete takto pracovat, nemusíte roli otcovství a mateřství jen trpět ani zdráhavě přijímat, jak je tomu v Illichově slovním obratu, nýbrž se vám začne přímo líbit.

Pokud rodiče učiní prosté rozhodnutí a budou si společnost dítěte užívat, pak to, čemu říkáme „péče o dítě“, přestane být břemenem. Máme tady ovšem lingvistický problém. Potřebujeme, aby se zakázalo slovní spojení „péče o dítě“ ve významu „zprostředkovaná“, „profesionální“ a ve významu dřiny a místo toho se používalo slovo „hraní“. „Péče o dítě“ je komodifikací hry. Mění to hru v něco, za co se musí platit. Je to jen v naší mysli. Pokud dokážeme udělat tuto mentální změnu, pak, jak říká Rousseau:

(...) dětský hluk, jejž považujeme za obtížný, stane se příjemným; činí otce i matku vespolek potřebnější, milejší; upevňuje mezi nimi manželské pouto. Je-li rodina živá a vroucí, jsou starosti domácí nejmilejším zaměstnáním ženy a nejsladší zábavou muže.

Když toho rodiče vykonávají příliš mnoho, unaví se a oslabí své děti:

Vzdaluje se však od přírody i cestou opačnou žena, která nezanedbává sice starostí mateřských, ale starosti tyto si zvětšuje; žena, která činí z děcka svého svou modlu, která rozmnožuje a zvětšuje jeho slabost tím, že stará se o to, aby ji necítilo, a která, doufajíc, že je vyjme ze zákonů přírodních, vzdaluje od dítěte vše, co by mu mohlo působiti bolest, nemyslíc na to, kolik nehod a nebezpečenství hromadí na jeho hlavu pro budoucnost, chrání-li je na okamžik před některou nepříjemností, a jak barbarskou jest opatrnost chtíti prodloužiti slabost děcka tak dlouho, až bude nuceno podrobiti se namáháním mužů dospělých!

Nesmíme se zaměřit na odstranění bolesti, nýbrž na posílení naší schopnosti vypořádat se s ní. Nechme je zakopnout a odřít si kolena, promoknout a zablátit se. Nechme je šplhat po skalách. Nebezpečí k životu patří, bolest patří k životu stejně jako radost. „Namočme je do vod Styxu,“ pobízí Rousseau v Emilovi. Předmětem knihy je výchova fiktivní bytosti, Emila, od narození až po jeho dospívání. Záměrem bylo povzbudit zámožné ženy té doby, aby se opět sblížily se svými dětmi. Bylo tehdy módní vyhledávat jiné zdroje kojení nebo přímo kojné a matky spěchaly zpět do společnosti, aby si užívaly radovánek města, a své děti přenechávaly sluhům. Rousseau měl odpor k tomu, vyhýbat se zodpovědnosti, ale stejně tak upozorňoval na přehnaný ochranitelský pud. Přál si, aby byly matky „přirozené“, například aby kojily své vlastní děti. Kniha vedla ve francouzské společnosti osmnáctého století k významnému trendu, aby dospělí vychovávali své vlastní děti „à la Jean-Jacques“.

Přesto to není tak snadné. Neboť my, víc než Rousseau a víc než Lawrence, žijeme v závislé, přemaminkované společnosti. Právě jsem se vrátil z kuchyně, kde jsem se pokoušel přinutit své malé děti k tomu, aby odklidily příbory a talíře. Ano, nakonec to přece jen zvládly, ovšem ne bez pořádného teatrálního fňukání, záměrně pomalé chůze, špulení rtů, šourání se, vyluzování zvuku „ts“, kvílení, odnášení příborů nešikovně pod paží, jež nechaly spadnout na zem, což doprovázely hlasitými protesty „áááh“. Jak se loudali! Je to ustavičný boj. Jsou rozmazlené. Místo toho, abych je přiměl pomáhat pomocí své titěrné autority, měl bych se raději naučit manipulaci. Otázka, proč uniknout z duality pán/otrok, je zásadní, protože kdyby měly být děti nuceny, aby dělaly věci z respektu, přirozeně by se vzepřely. A přidání slůvka „prosím“ na konec rozkazu to jaksi jen zhoršuje; přetváří žádost v rozkaz pod zástěrkou dobrého vychování. Ovšem nalezněte způsob, jak děti přimět, aby pomáhaly, tak jak to dělají děti v afrických vesnicích, které cestovatelé vídají, jak v pěti letech pižlají a kuchají ryby. V ekonomice mezd na rozdíl od naturální ekonomiky jsou děti až do doby, než dostanou práci, víceméně neužitečné, tudíž škola pouze vyplňuje čas a dává jim základy vzdělání, aby později zapadly do nějakého mizerně placeného zaměstnání.

Náš líný rodič nebude připravovat své potomky na vyprahlou a bezduchou poušť zaměstnaneckého pracoviště. Nikoliv, jeho dítě bude odvážné, soběstačné a nebojácné. Bude mít odvahu být na volné noze. Takové dítě bude neustále podporováno, aby pomáhalo v domácnosti. Je třeba, abychom nazírali na domácnost jako na jakousi komunu, samosprávnou obec, sdružení jednotlivců, kteří se rozhodli žít pod jednou střechou. To neznamená, že by děti měly stejné slovo; potřebují, aby je někdo učil, a tím učitelem jste vy, takže musíte převzít zodpovědnost.

Neposkakujte kolem nich a neptejte se jich pořád, co chtějí. Vídám matky, jak kolem svých dvouletých děcek tajtrlíkují jako nějaký podlézavý francouzský číšník a říkají: „Nuže, možná tato příchuť džusu by vám svědčila, pane? Dal byste si jeden?“ Zatímco dvouleté děcko pouze zařve „ne“ a mrští jím přes celou místnost. Teď vedete vy, ovšem musíte si vytvořit hierarchii, aniž byste sáhli po autoritě. Jako ve starém středověkém městě je veřejné blaho prvořadé. Většina sporů moderních domácností vzniká z toho, že máme v hlavě sobeckou osvícenskou představu individuality a svobody. Pohlížíme na svobodu, jako by spočívala v prosazování naší vlastní sobecké touhy v soutěži se sobeckými touhami ostatních. Osvícenská filozofie vedla k vytvoření národa požitkářských egoistů soustředěných na bezohledné dosahování všech svých tužeb. „Opravdu potřebuji nějaký čas pro sebe.“ — příliš nechutné! — „Protože ty za to stojíš.“ „Je to pro mě skutečně důležité.“ „Potřebuji nějaký prostor.“ Jenže my žijeme spolu a o radosti bychom se měli dělit a chléb lámat, když jsme pohromadě. To je bod, kde se od Rousseaua, který drží Emila stranou od světa, odkloním. Zdá se, že Emil tráví čtyřiadvacet hodin denně se svým učitelem. Žijí spolu. My se ale musíme naučit žít ve světě, čímž mám na mysli svět tam venku, konzumní společnost, svět zaměstnání, peněz a nákupů, a přitom se nesmíme stát jeho obětí.

V dnešní době jsme si pro sebe vytvořili absurdní paletu „oblíbených a neoblíbených věcí“ a říkáme tomu svoboda. Je to komodifikace pojmu svobodná vůle. Místo toho, abychom se chovali jako svobodní lidé a cítili se skutečně živí, redukujeme existenci na seznam produktů: „Oblíbené: Red Bull, Volkswagen, Simpsonovi, Apple Mac, kapela Arcade Fire. Neoblíbené: citronový nápoj Robinson’s Barley Water, Toyota, Ošklivka Betty, osobní počítače, Metallica.“ Co z toho tedy plyne? Pochytily to děti. Domnívají se, že když křičí „NESNÁŠÍM těstoviny“, že tím prosazují svou individualitu. Spějeme tedy k situaci, kdy každý člen rodiny bude sedět u stolu s jiným jídlem před sebou, každý bude mít u sebe i-Pod a bude si do mozku pouštět svou vlastní oblíbenou hudbu. Žádné mluvení. Brzy budeme mít vlastní malé i-televize (považte, jak je zde „i“ geniální a zároveň ďábelské: anglické „I“ znamená „já“, tedy zábava, kterou máte „vy“ pod kontrolou! Je to naplnění osamělých ideálů puritanismu). Všechno špatně! Říká třetí zenový patriarcha:

Stavět milé proti nemilému, to je nemoc mysli.

Klíčem je, stejně jako u hry, učinit práci čímsi radostným. Otrocká práce jde lépe od ruky, když se o ni podělíme a když při tom hraje hudba. A vaší zodpovědností je si práci také užívat, jinak děti vyrostou s představou, že práce je prostě břímě. Každé zasténání, které vydáte, bude těmi malými oušky zaznamenáno. „Tatínek dělá práci, kterou nenávidí, aby ti mohl kupovat kraviny, jimiž zaplníš čas, než přijde den, kdy ty budeš dělat práci, kterou budeš nenávidět, abys mohl zaplatit účty a hypotéku.“

Proč si nezazpívat, když umýváme nádobí? Když ještě neexistovalo rádio, zpívali jsme si všichni celé dny. Ulice středověkých měst byly olemované řemeslníky a kupci, kteří si vylévali svá srdce. Tento zvyk přetrval v hulákání dnešních pouličních trhovců.

Ano, zpívejte! Nesmíte dítěti předat představu, že práce je utrpení. Jinak kapitalistům později usnadníte, aby mohli vaše potomky vykořisťovat. Pokud děti vychováváme v představě, že práce je utrpení, pak nebudou překvapené, když jednoho dne začnou pracovat a nabudou trpké zkušenosti. A to znamená, že zaměstnavatelé se nemusí příliš anebo dokonce vůbec snažit, aby učinili práci radostnou. Podpořte raději představu, že všechny formy práce mohou být zábavné. Tím spíš si děti přirozeně vytvoří vlastní cestu životem a nebudou jen beze slova a poddajně přijímat budoucnost, jež jim byla předem zmapovaná a jež, jak správně poznamenal Jarvis Cocker, není nic moc.

Jednou z činností, které ukazují, že práce může být zábavná, tvůrčí i svobodná, je zahradničení. Jaký to záhadný a kouzelný, uspokojující a užitečný, ozdravný a zdraví prospěšný druh práce. Každá rodina by měla mít nějakou svoji zahrádku nebo aspoň přístup k ní. Žijete-li v bytě v desátém patře, kde není balkon ani okenní parapet, pořiďte si kus pozemku. Rousseau doporučuje práci na zahradě svému Emilovi; William Cobbett ve svém díle Rural Rides velebí svého syna za to, jak se umí ohánět motykou. Udělejte do země díru, zasaďte fazoli, pozorujte, jak rostlina vzklíčí, a její plody nechť jsou majetkem vašeho dítěte.

Rousseau souhlasí, že je nezbytné, abychom přestali rozlišovat mezi prací a hrou:

(...) musíme vždy uvážiti, že všecko to nemá býti leč hrou, snadným a dobrovolným vedením pohybů, jaké od nich žádá příroda, uměním, aby přivedla se rozmanitost do jejich zábav, aby se jim staly příjemnějšími, aniž kdy nejmenší nucení je měnilo v práci (...), zaměstnání a zábava platí u něho stejně; jeho hry jsou jeho zaměstnáním, nezná žádného rozdílu mezi oběma. Vše, co činí, činí s vážností, jež nám vyluzuje smích, a zároveň s volností, která se líbí. Není-li pohled na tento věk, pohled na krásné dítě se živým a veselým zrakem, s obličejem spokojeným a jasným, s výrazem otevřeným a usmívavým, které vykonává věci nejvážnější hravě anebo se pohrouží do zábavy nejnuznější, divadlem vnadným i milým?

Navíc, pokud dokážete například odkládání hraček nebo mytí nádobí zakomponovat do hry, uděláte si život snazším. Můžete se třeba zeptat: „Kdo dokáže dát do krabice nejvíc věcí?“ Teprve nyní si uvědomuji, jak byly moje předchozí techniky špatné. Například jsem křičel: „Kolikrát vám mám říkat, abyste si UKLIDILY TEN MIZERNÝ NEPOŘÁDEK!“ Nebo jim vyhrožoval a posléze skutečně ty jejich příšerné hračky nasál vysavačem. Musíte na ně vyzrát. Takovým způsobem toho můžete hodně dosáhnout, aniž byste se museli příliš snažit. Nyní se například už ani nemusím namáhat z pohovky a dokážu přimět své děti, aby běžely do postele. Jednoduše z toho udělám soutěž a řeknu: „Kdo bude první nahoře? Jedna, dvě, tři…“ A jsou pryč, vyběhnou z obýváku a už pádí nahoru po schodech.

Další manipulativní metodu doporučuje Rousseau. Místo toho, abyste jim poručili něco vykonat, řekněte jim, že se to chystáte vykonat vy, a zeptejte se jich, zda se k vám nechtějí připojit. Vyzkoušel jsem to dnes ráno a fungovalo to. „Jdu dolů udělat snídani, Arthure. Přidáš se ke mně?“ Odpověděl „ano!“ a vzal mě za ruku.

Nátlakové a autoritativní pravidlo musíme zaměnit za společné dobrovolné jednání. To je způsob, jak učinit své děti svobodnými, samostatnými, sebeurčujícími a odvážnými, které budou schopné před vládou i velkým byznysem jen lusknout prsty a nebudou ani pány, ani otroky. A abychom toho docílili, musíme se naučit několik fíglů.

2 LOCKE, John: O výchově, SPN, Praha, 1984, přel. František Singule.

2. Učiňme přítrž kňourání

Jaká může býti moudrost pro vás mimo lidskost? Milujte dítky, podporujte jejich hry, jejich radosti, jejich milování hodný pud.

Rousseau

Víte-li, který prostředek jest nejjistější, abyste učinili své dítě nešťastným? Přivykněte je jen tomu, aby dosáhlo všeho.

Rousseau

VELKÝM PROBLÉMEM pro „líného rodiče“ je dosáhnout správné rovnováhy mezi benevolencí a disciplínou. Ačkoliv byl Rousseau napadán za přehnaně sentimentální postoj k dětství, ve skutečnosti je velmi neústupný. Je si dobře vědom, že existuje rozdíl mezi „veselým dítětem a rozmazleným miláčkem“. Posláním „líného rodiče“ je nechat děti hrát si a zároveň se vyhnout jejich rozmazlování. Tak zastavíme naříkání, snad nejbolestnější to projev nerozumných rodičovských technik moderní doby.

Proč děti fňukají a naříkají? Proč jen vyluzují ty úděsné a trýznivé zvuky? Mohli bychom začít otázkou, která ze zvířat kňučí? Není jich mnoho. Většina zvířat jednoduše přijme svůj osud a snáší ho. To ovšem není případ psů domácích. Neboť psí mazlíčci jsou často hýčkaní a tak zvyklí na to, že je vždy po jejich, že kňučí, když nedostanou to, co chtějí, nebo když chtějí něco, co nemohou dostat. Takové kňučení je výrazem bezmoci a závislosti. Když nemůžete udělat nic sami pro sebe, když se musíte spolehnout na někoho dalšího, aby zajistil vaše potřeby a požadavky, pak jestliže se něco nedaří, je fňukání projevem vaší nesvobody. Známe to i my dospělí z vlastních zkušeností na pracovišti. Když nedostaneme, co chceme, naříkáme a stěžujeme si navzájem. A někdy pomocí tohoto stěžování dosáhneme i výsledků: větší kancelář, povýšení. Ovšem zůstáváme závislí na svém šéfovi. Podobně je to i s dětmi. Poněvadž nemají žádnou svobodu a jsou zvyklé na to, že pro ně jako jejich zotročení rodiče uděláme vše, používají právě tyto kvílivé a nesnesitelné zvuky, kterými nás udolají a dostanou tak to, co chtějí. Toto jejich kvílení potřebujeme změnit v klidnou žádost o pomoc, či ještě lépe, zkusíme je naučit, jak mají řešit své vlastní problémy a uspokojit své vlastní potřeby. Právě to zkouším na svých dětech. Dříve bych k jejich fňukání přistupoval tak, že bych zakřičel něco ve smyslu: „Nemůžu to vaše kvílení vystát!“ nebo „PŘESTAŇTE FŇUKAT! Přivádí mě to k šílenství!“ Taková reakce samozřejmě jen zvýší jejich pocit sebelítosti — pomyslí si, že se všechno i tak vyvíjelo špatně, a teď, aby toho nebylo málo, na ně taťka ještě ke všemu křičí.

Takže ať je křik či nadávání jakkoliv pochopitelnou reakcí, nefunguje. Potřebujeme vyzkoušet jiný přístup, za všech okolností musíme pamatovat na to, že čím je dítě nezávislejší a soběstačnější, tím je rodič línější. Lenost však neznamená chaos. Ve skutečnosti totiž efektivita vyvolá ještě více lenosti. Dnes ráno jsme například dosáhli zázraku. Tři děti byly oblečené a nasnídané ještě před osmou a zbylo ještě dvacet minut na hraní, než přijel školní autobus.

Jelikož jsme ještě nedávno po ránu vytvářeli stresové situace, kdy se děti odmítaly obléct a pak nestihly autobus, což znamenalo, že jsme je museli do školy odvézt autem, rozhodli jsme se vytvořit jednoduchý rozpis na ráno a na večer. Probral jsem to s dětmi a zdálo se, že to zabralo. Rozpis jsem připnul v kuchyni na nástěnku, abychom ho měli na očích. (Victoria mě obviňuje, že jsem fašista. Na svou obranu však tvrdím, že chaos není totéž co lenost, a jelikož je mým cílem dosáhnout snazšího života a jelikož chaos činí život napjatějším, je prospěšné mít jakýsi plán. Ne že bychom měli být přehnaně přísní při jeho vynucování. Každý den je jiný, a kdo ví, kdy se rozhodneme projít se pod hvězdami a jednoho dne jít pozdě do postele. Nebo hodit úkoly do kamen a vyjet si autem do města, jak zpívá David Bowie.) Každopádně náš plán vypadal takto:

Table of Contents

ÚVOD

MANIFEST LÍNÉHO RODIČE

1. Zaveďme znovu dětskou pracovní sílu

2. Učiňme přítrž kňourání