Poprvé vydáno v USA nakladatelstvím Dutton Children’s Books, divizí Penguin Young Readers Group, Penguin Group (USA) Inc., v roce 2011.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Lauren Myracleová, 2011

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2012

Illustrations © Zdeňka Nováková, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN epub 978-80-7462-430-8
ISBN mobi 978-80-7462-432-2

.

Úžasným Frances Adamsové a Chloe Chatfieldové

S narozeninami se to má tak: je to samý třpyt a lesk a oslavenkyně se cítí bez ohledu na cokoli výjimečně. A hádejte co? Dnes jsem tou oslavenkyní já! Ode dneška mám deset. Ode dneška — ježkovy oči! — začínám já, Viki Perryová, žít v zemi dvojciferných čísel.

A takhle se celá země blyštila už od samého rána. Vzduch se chvěl a tváře mé ségry a brášky v něm zářily. Nos mi naplnila vůně snídaně. A někde určitě skotačili bájní jednorožci. Hm, možná že byli neviditelní... no a co? Stejně někde radostně poskakovali.

A i když je dnes středa a oslavu mám až o víkendu, stejně jsem se hned od probuzení cítila výjimečně. Vlastně ještě výjimečněji, protože díky té víkendové oslavě mám před sebou dva dny, které budou jenom a jenom o mně: dnešek a den, kdy budeme mé narozky oslavovat! A nemusím se kvůli tomu cítit provinile, protože Tom a Sandra si svou výjimečnost a pozornost druhých užijí zase na svoje narozeniny. Každý na světě má narozeniny, takže je to úplně na férovku.

„Všechno nejlepší, Viki!“ popřála mi máma, když s talířem v ruce proplula ke stolu. Na talíři trůnil hamburger rozpečený v mikrovlnce, v němž byla zapíchnutá zapálená svíčka.

„Tý jo!“ vydechla jsem.

„Přej si něco! Něco si přej!“ vyhrkl Tom. Brzy bude mít čtyři roky a přání miluje. Vlastně miluje skoro všechno, snad kromě vší a občas mu vadí i chuchvalce prachu, hlavně když jsou malé, tmavé, poletují u podlahy a připomínají mu pavouky.

„U hamburgeru si přece nemůže nic přát!“ poučila ho Sandra. Pak se ke mně otočila a pohodila svým typickým způsobem lesklou hřívou. Moje sestra má fakt parádní vlasy. „U hamburgeru si, Viki, nemůžeš nic přát!“

Podívala jsem se na ni. Má sice hezké vlasy, ale to přece neznamená, že všechno ví nejlíp. Má sice třináct, ale to přece neznamená, že musí všechno vědět. Někdy jo. Často jo. Ale někdy prostě ne.

„V tom se teda pleteš,“ odsekla jsem, pevně zavřela oči a v duchu vyslovila své přání: Prosím, fakt moc prosím, ať jsou to moje vůbec nejlepší narozky!

Otevřela jsem oči, našpulila rty a sfoukla tancující plamínek na svíčce. Z knotu se uvolnil tenký pramínek dýmu.

„Vidíš?“

„Vidím, žes sfoukla svíčku,“ řekla Sandra.

„Mám narozeniny, takže to přání platí. A buď v klidu, ty náš pokakánku dobré nálady.“

Tom vyprskl kakao na stůl. „Pokakánek!“ zopakoval pištivě.

„Viki, pochybuju, že by desetiletá slečna měla mluvit tímto způsobem,“ pokárala mě máma.

„Jo, máma má pravdu,“ přidala se k ní Sandra.

„Sandro, mlč už!“ okřikla ji máma.

„Jo,“ přidala jsem se k mámě.

„Sandra má pokakanou pusu!“ přišel se svou trošku do mlýna i Tom.

„Už mlčte, obě!“ obrátila se máma na mě a na ségru a kývla hlavou směrem k Tomovi, aby nám připomněla, jak má neustále nastražené své malé uši.

Tom sice zvedl ruku, že se hlásí o slovo, ale na nic nečekal a vybafl na nás: „Velryby kakají a gorily taky,“ pronesl vážně (i když slovo gorily spíš zašišlal, protože mu r ještě moc nejde). „A pavouci taky. Teda myslím.“ Zašklebil se. „Ne?“

Máma na okamžik ztuhla, jak má dost často ve zvyku. Přitiskla si prsty na čelo a významně se odmlčela, aby nám naznačila, že je nejvyšší čas mlčet.

Pak se zhluboka nadechla, aby nám dala najevo, že s debatou skončila.

„Viki, dospíváš, a to je skvělé. To ale znamená, že by ses měla i dospěleji chovat.“

Pchá, pomyslela jsem si a nakrčila nos.

„Deset let je opravdu důležitý mezník. A přináší s sebou mnohem víc odpovědností a očekávání —“

„A taky nový příležitosti, abys mohla být ještě ulítlejší, než seš teď,“ skočila jí do řeči Sandra a schválně napodobila mámin milující, ale vážný tón. Naklonila se přes stůl a vzala mě za ruku. „A víc příležitostí, aby si z tebe lidi mohli dělat srandu a říkat ti třeba Ulítlá Vikule Kebule.“

„Sandro, neříkej své sestře Ulítlá Vikule Kebule,“ napomenula ji máma.

Tom se zahihňal. „Ulítlá Kebule… Pokakaná kebule, ha ha!“

Musela jsem se ovládat, abych se taky nerozesmála. Sandra to nemyslela nějak hnusně. Jen se snažila být vtipná. A ona vtipná je. Ale kdybych se zasmála, byla by se sebou až moc spokojená a hlava by se jí nadmula jako žužu, když si je tuhle Tom rozpékal v mikrovlnné troubě.

A jen tak mimochodem — ty jeho žužu bonbóny byly fakt mega… Kroužily v mikrovlnce a roztahovaly se a roztahovaly, dokud z nich nebyly obří bílé hroudy. A pak se rozprskly a pocákaly stěny trouby cukrovým lepidlem. Pár bonbónů ale neprasklo, a to pak ze sebe vydaly jen jakési smutné „puf puf“ a úplně splaskly. Puf, puf — a zbyla z nich jen smutná žužoidní loužička.

Nechtěla jsem, aby Sandra praskla nebo naopak splaskla jako žužu. A tak jsem ji raději kopla.

„Hele! Co je?!“ ohradila se.

„No tak, holky!“ okřikla nás máma už docela naštvaně.

„Myslím, že Sandra by si měla připomenout, že je o tři roky starší než já, a rozhodně by se měla chovat mnohem rozumněji,“ prohlásila jsem. „Nemáš taky ten pocit, maminko milá?“

„To tedy rozhodně mám,“ odpověděla máma.

Otočila jsem se na Sandru a zvedla obočí. No, tak to vidíš, oznamovalo jí mé obočí, protože jeden z mých talentů spočívá v tom, že dokážu vést celý rozhovor beze slov — jen s pomocí svého šikovného obočí.

Naneštěstí má stejný talent i Sandra. Bohužel. Zvedla obočí způsobem, který mi jasně říkal: Jo? Vážně? Jako by mně na tom záleželo…

Máma se na mě zamyšleně podívala. „Možná by ale přece jen stálo za to, zabývat se tím, na co Sandra upozornila. Když už tedy o tom mluvíme.“

„Já jsem na něco upozornila?“ nechápala Sandra.

„Ne,“ odpověděla jsem. Nevzpomínala jsem si vůbec na nic. „Sandra přece na nic neupozornila, že ne, Tome?“

„Nemám rád pavouky,“ odpověděl Tom. „Jsou příroda — a příroda má zůstat venku.“

„Na co Sandra upozornila?“ obrátila jsem se na mámu.

„Nu, na…“

„Na co?“

„Hm, na to, že by si lidé —“

„Aha! Já už vím!“ vykřikla Sandra. „Že by si z tebe mohli dělat srandu, že seš ulítlá.“ Ruka jí vítězoslavně vylétla nahoru. „Jó! Trefa!!“

„Šuš, ty ťulo!“ zpražila jsem ji už naštvaněji, protože tentokrát se mne už její slova dotkla. „Mami, ty si taky myslíš, že si ze mě někdo bude dělat srandu?“

„Ne, zlato,“ uklidňovala mne máma. „Nikdo si z tebe legraci dělat nebude.“

„Nikdo kromě mě,“ dodala Sandra.

„Ale, Viki, pravda je, že jsi —“

Čekala jsem na další slova. Jenže žádná nepřišla, a tak jsem je doplnila sama. „Úžasná? Plná energie? Génius rodiny?“

„Cha, jasně… zlatý voči,“ zamumlala Sandra.

Podívala jsem se na mámu a žaludek se mi sevřel, protože jsem u ní zachytila záblesk toho, čemu říkám „Ustaraná máma“, která je blízká příbuzná „Mámy, co je celá paf z toho, jak to její dítě najednou dospělo“, a ta se zase opravdu hodně podobá „Mámě, která by si to své dítě nejraději navždy zamkla doma, aby se mu nic nestalo“.

Mámin obličej se vrátil do normálu. „Ty jsi ty. Jsi sama sebou. To je všechno. Jsi jedinečná.“

Tolik cavyků — a kvůli tomuhle?

„No, jasně že jsem jedinečná,“ odtušila jsem. „Proto se taky jmenuju Viktorie.“

„Cože?“ nechápala Sandra.

„No, Viktorie. To znamená vítězství. A kolik jiných Viktorií ještě znáš?“ Nečekala jsem ani na odpověď. „Žádnou. Protože Viktorie je docela vzácný jméno.“

Tom zabušil plastovou lžící na plastový talíř. „Tom James Perry,“ pronesl a „Perry“ znělo spíš jako „Pehy“. „To je moje včelí jméno.“

„Tvoje včelí jméno?“ podivila se máma.

„Myslíš celý jméno, že?“ obrátila jsem se na Toma. Máma se Sandrou vypadaly, že to ještě nepochopily.

„Ale to je přece jasný, jen se přeslechl — myslel si, že se říká včelí…“

„Aha. Jsi pěkně bystrá, Viki,“ pochválila mě máma.

„No, to jsem prostě já: bystrá, jedinečná a ulítlá. A aby bylo jasno: já jsem sama sebou ráda!“

„A to máš teda štěstí, protože stejně nemáš na vybranou — sebe se nezbavíš,“ upozornila mě Sandra a ukousla si velký kus housky. „Ale aby bylo jasno: máma s tátou tě pojmenovali hned, jak ses narodila, tos ještě nebyla ulítlá. A teprve mnohem později ses zcela vědomě rozhodla, že budeš ulítlá, což je samo o sobě ulítlý.“

„To teda ne. Já se takhle narodila.“

Chvíli o tom uvažovala, pak ale zavrtěla hlavou. „Ne, nenarodila. Chvíli bylas normální. Než ses naučila mluvit.“ Pokrčila rameny. „Ale hele, já s tou tvou ulítlostí nemám problém. Jsem v pohodě. Jen nejspíš budeš muset na veřejnosti chodit tak deset metrů za mnou, jasný?“

„Jo, jasně. Bla bla bla.“

„Myslím, že jsem všechno zbytečně zkomplikovala,“ ozvala se máma a položila mi ruce na ramena. „Chtěla jsem jen říct, že je sice nádherné být jedinečný, ale že to někdy může být i pořádně těžké.“

„Ale —“

„Neříkám, že to těžké bude, jen že by to těžké být mohlo. Na druhé straně — samotné dospívání je těžké…“

„Pro mě teda ne. Dospívání je báječný.“

Máma se lehce zasmála. „Hm, tak tedy dobře. A víš ty co, Viki? Jsi správná holka, a ať už se ti do cesty přimotá cokoli, já vím, že ty to zvládneš.“

„No, konečně tady někdo mluví rozumně!“ vykřikla jsem. „A máš samozřejmě pravdu, mami. Já to zvládnu. A díky za poklonu. A taky děkuju za skvělou mňamózní snídani, s kterou ses tak nadřela, a za stejně mňamózní kakao, které jsi mi sice ještě nenalila, ale je mně jasný, že to uděláš. A hlavně ti děkuju za to, že jsem se vůbec narodila, žes mi dala to úžasný jméno Viktorie a že jsem díky tobě jedinečná.“

Zarazila jsem se, protože mi došlo, že jsem na něco zapomněla, ale nemohla jsem si uvědomit na co. Pak mi to došlo. „A jo! A samozřejmě že vím, že ti s tím pomohl i táta, takže mu prosím tě vyřiď, že mu taky děkuju.“

„Rozkaz,“ odpověděla máma, naklonila se ke mně a dala mi pusu na tvář. „A Viki? Nemáš zač. Bylo mi potěšením.“

V sobotu se všichni snažili, aby náš dům vypadal jako opravdový „Dům hrůzy“, protože to bylo téma mé oslavy. Byla to děsivá oslava s pavučinami visícími ze stropů, plyšovou černou krysou u vchodu a děsivými zvuky vycházejícími ze speciálního cédéčka, které jsem dostala od našich — společně s CD přehrávačem. Přála jsem si sice původně iPod, ale máma s tátou to neschválili, takže jsem dostala přehrávač. Což mi neva!

To děsivé cédéčko bylo sice bezva, ale nejlepší částí našeho strašidelného domu byl suterén. Na návštěvníky tam čekal suchý led, pořádně děsivá atmosféra a taky Sandra v parádním černém čarodějnickém hábitu ze sametu s ještě parádnějším černým špičatým sametovým kloboukem.

Z celé té děsivé parády si všichni ucvrknou do kalhot. Už jsem se nemohla dočkat.

Amanda dorazila jako první, protože je to moje nejlepší kamarádka, a tak to má prostě být. A proč je moje nejlepší kamarádka? Protože má ráda moje nápady, směje se mým vtípkům, a když nás to popadne, jdeme si spolu zajezdit na bruslích, i když nám to vůbec nejde a pořád padáme.

A taky je moje nejlepší kamarádka, protože je opravdu strašně milá a hodná — do morku kostí. Kdyby byla barva, byla by narciskově žlutá. Kdyby byla kytka, byla by… no, narciska. Kdyby byla někdo jiný než Amanda, pak by se mi po té skutečné Amandě strašně stýskalo (a to bych ji ani neznala). Určitě bych se tak často nesmála, určitě bych nebyla tak strašně poťouchlá, jako jsem teď, a taky bych neadoptovala kočku jménem Zlatulka, která sice není moje a nebydlí u nás doma, ale já se o ni s Amandou dělím. Byla by to prostě a jednoduše hrůza!

Po Amandě přišla Chantelle. Já a Amanda jsme kamarádky odjakživa, ale Chantelle s námi začala chodit až od třetí třídy — ale skamarádily jsme se docela rychle. Je to naše druhá nejlepší kámoška. Má ráda věci — třeba oblečení, kabelky a mejkapy, i když nemá povolené se ještě malovat. Teda malovat se může — ale jenom doma a pro zábavu. Já si teda pod pojmem oblečení a malování žádnou zábavu nepředstavuju. Vlastně je to pro mě přesný opak zábavy. Jen když slyším slovo „kabelka“, musím se ušklíbnout.

Jenomže Chantelle je víc než jen milovnice kabelek. Je to vtipná, energická holka, která když s něčím nesouhlasí, vystrčí bok a rázně prohlásí: „Hm, to teda ne!“ A taky často říká: „To je sprostý,“ když se někdo chová sprostě a neurvale, a umí to říct pořádně nedůtklivě. Vždycky mě to pobaví, a to i když jsem to údajně já, kdo se chová neurvale.

Krátce po Chantelle dorazila Maxine, a hned po ní i Luisa a Karen. Karen je prý Luisina nejlepší kamarádka, ale spíš je to takové Luisino domácí zvířátko, i když je to jinak normální holka jako my — jestli chápete, co tím myslím.

Posledním hostem byla Dana Devinová. Dana je lehce oplácaná, bledá a nikdy se neopálí — ani v létě. Ale nemyslím to nijak hnusně. No… ale jak to teda myslím? Ne, že bych Danu neměla ráda. Jen bývá hodně často taková nervózní. Někdy si dělám starosti, že… no, že se složí. Nebo rozbrečí. Nebo že se bude nepřirozeně usmívat od ucha k uchu, ale na očích jí bude vidět, že se ve skutečnosti nesměje vůbec.

Na oslavu jsem ji ale pozvat musela, ať jsem chtěla nebo ne, protože mě máma přinutila. Protože táta je kolega Danina táty.

Holky odložily dárky v obýváku, a když už tam byly, zastavily se v tátově „tetovacím salonu“. Táta jim nalepil na tváře „tetování“ — malou lebku, pavouka nebo černou kočku. V Luisině případě všechny tři samolepky. A to je přesně Luisa v kostce. Je to holka, která chce vždycky všechno.

Ale zase — já jsem taky přesvědčila tátu, aby mi na obličej nalepil všechny tři obrázky. Proběhlo to už před oslavou — vždyť jsem oslavenkyně, ne! — a nakonec jsem skončila se spoustou tetování po celém těle. Například po paži mi pochodovalo hned deset pavouků… mám přece deset let!

Jak jsem už řekla, byla jsem přece oslavenkyně!

Po tetování jsem zavedla celou partu ke schodům do suterénu. Rozhlédla jsem se a zahulákala: „Amando, to si vyžaduje i tvou přítomnost!“

Chtěla jsem, aby stála hned vedle mě. To byla další věc, která se týkala „nejlepších kamarádek“.

„Příště mi kvůli tobě praskne bubínek!“ postěžovala si Luisa.

„Hm, to určitě.“

Amanda se prodrala ke mně a já ji vzala za ruku. Náš suterén byl dost děsivý i bez té strašidelné výzdoby, protože máme strašně starý a fakt dost nemoderní dům. Schody jsou ošuntělé a celé rozvrzané a někdy se na nich dokonce válí mrtví švábi. Do stěny u schodů jsou vestavěné skryté dveře, a když je otevřete, neuvidíte nic jiného než špínu. Jako byste se dívali do rakve… nebo spíš vykukovali z rakve. Uáá!

„Jste připravené?“ zeptala jsem se. „Jestli ne, je nejvyšší čas to říct. Obzvláště jestli máte vysoký krevní tlak, lehce se polekáte nebo máte sklon omdlévat. A jestli jste těhotné, nebo si myslíte, že byste mohly být těhotné, musíte se napřed poradit se svým lékařem.“

„Vikííí,“ napomenula mne Amanda a žduchla do mě bokem.

„No co?“ ohradila jsem se. Přesně tohle je napsáno na ceduli u horské dráhy v místním zábavním parku. Kdybych tak ještě měla doma toho papundeklového panáka, co u vstupu na atrakce měří výšku dětí… to by byla zábava! Mohla bych ho postavit ke schodům, a každý, kdo by chtěl sejít, by se napřed musel nechat změřit!

Hm… třeba příště.

Luisa zvedla ruku.

„No, co je, Luiso?“

„Tak zaprvé: já těhotná nejsem.“

„Fajn. Díky, žes to uvedla na pravou míru, i když po pravdě řečeno, já si to ani nemyslela.“

„A za druhé vůbec nechápu celou tu věc se strašidelným domem. Strašidelný domy jsou přece halloweenská záležitost.“

A proč sis teda řekla hned o tři tetování? Měla jsem chuť se jí na to zeptat, a taky bych to udělala, kdybych sama nebyla potetovaná od hlavy k patě.

„Strašidelný domy jsou halloweenská záležitost,“ odpověděla jsem. „To máš pravdu.“

„Tak proč —“

„Ale zase!“ vykřikla jsem a zvedla jeden prst do vzduchu. „To neznamená, že jsou přece jenom na Halloween, no, nemám pravdu?!“ Stejný prst jsem ztuhle namířila na Luisu. „Copak si myslíte, že se duchové zbylých tři sta šedesát čtyři dnů v roce jen tak povalují?“

„No —“

Můj prst udělal prudký výpad. „Copak mají čarodějnice povoleno vyrazit si ven jen jednatřicátého října? A jinak musí dřepět doma? Nebylo by to tak trochu nefér?“

„Já jsem jen —“

„Přesně,“ odtušila jsem. Prst byl meč a já byla šermíř. Šermířka. To je jedno.

„Nechme si naše negativní myšlenky pro sebe, co říkáte?“ Zvedla jsem obočí. „Teda pokud nejste vyděšené k smrti. Nesnažíš se mi to, Luiso, naznačit?“

Otráveně se na mě podívala, protože jsme obě věděly, že to není její případ. Luisa sice možná nebyla tak odvážná jako já, ale rozhodně to nebyla žádná poseroutka. Když se jí jednou v těláku nechtělo hrát vybíjenou, předstírala, že je jí špatně. Slabým hlasem tehdy prohlásila: „Ach bože, myslím, že omdlím,“ a pak se zhroutila na podlahu, a když do ní ostatní dloubali, ani neotevřela oči. Jedna z holek ji dokonce lehce šťouchla teniskou do žeber, ale Luisa ani tehdy oči neotevřela. Mezi námi — ta holka s teniskou jsem byla já.

Takže já pořád vlastně nevím: někdy Luisu dost obdivuju, ale jindy mi leze pěkně na nervy. Často obojí zároveň.

„Seš fakt dost divná, Viki,“ pronesla teď ze svého místa na vršku schodů.

Karen se zachichotala a Chantelle taky. Svaly v žaludku se mi zachvěly, protože nebyla tohle přesně ta situace, o které mluvila máma, když říkala, že holka jako já to může mít někdy těžké? Holka, co je sama sebou, a má za to, že strašidelné domy v březnu jsou úplně v pohodě?

Podívala jsem se přes hlavy svých kamarádek a hledala pohledem mámu. Stála na konci skupinky s Tomem, a když se naše oči setkaly, poslala mi vědoucí úsměv. My dáváme přednost slovu „jedinečná“, že? naznačoval její úsměv. Takže stůj rovně, ty moje statečná Viki. Jsi úžasná a já tě mám ráda nadevše.

Hrudník se mi vzedmul. Narovnala jsem se. Podívala jsem se zpět na Luisu: „Jasně že jsem divná. To ti došlo až teď?“ Pak jsem dvakrát krátce zatleskala. „Tak a teď už konec s řečičkama! Tohle je vážná věc, lidičky.“

Vydala jsem se po schodech dolů. Minuly jsme skrytá dvířka a Amanda prohlásila: „Za těmi dveřmi je špína.“

„To je,“ přitakala jsem.

O pár kroků dál se schody stáčely doleva a ještě zužovaly.

„Jestli chcete, přidržujte se kvůli rovnováze stěn,“ poučila jsem kamarádky a názorně jim to ukázala. Čím hlouběji jsme scházely, tím chladněji na schodech bylo. A vzduch taky voněl jinak.

Konečně jsme sestoupily až k patě schodiště. Přede mnou stály silné dřevěné dveře, které vedly do suterénu, nebo jak tomu říkali naši — do kotelny. Není to totiž normální suterén. Nenajdete v něm žádnou místnost s ping-
-pongovým stolem, velkou televizní obrazovkou nebo postarším gaučem na lenošení. Je tam jenom… hú hú hú kotel. Obrovský, prastarý, rozžhavený kotel. A dnes je tam ještě něco. Co?

Sandra, která se v celé své čarodějnické kráse ukrývá za kotlem!

Srdce mi poskočilo — a to jsem přitom věděla, co přijde.

Počkala jsem, až jsme se všechny namačkaly před dveře, a položila jsem ruku na mosaznou kliku. „Jste připravené? Můžeme?“

„Já ne,“ vydechla Dana a vmáčkla se mezi mě a Amandu. Její pokožka vypadala vlhce a na tváři se jí usadil velký škleb. Hrudník se jí prudce zvedal a zase klesal. „Nebude to nic hroznýho, že ne?“

„Hm, je mi líto, ale obávám se, že bude.“

„Ale ne, nebude!“ zavolala ze zadní části skupinky máma, která držela Toma v náručí, aby z příkrých schodů nespadl. „Neboj se, Dano. Je to jen legrace.“

„Jasně, že je to legrace. Když teda považujete hrozný a děsivý věci za legraci. Tak to máma myslí, že, mami?“

„Ha ha,“ odpověděla nejistě Dana. Opravdu to řekla takhle — „ha ha“, prostě jen tak. A přitom se snažila vklínit dlaň do mé a Amandiny, ale já ji setřásla, protože tři lidi se současně za ruce držet nemůžou. Tak to prostě nefunguje.

„Neboj, nic se nestane, Danuško!“ ujistila ji ještě jednou máma.

„A teď přichází na řadu jedno velké nic,“ oznámila jsem divadelně a otevřela dveře. Vstoupily jsme do téměř černočerné místnosti společně — jako jedna bytost s mnoha dolními končetinami. Stěny a podlaha suterénu jsou z betonu a připomínají podzemní celu. Jediné světlo přicházelo z chodby. Ve vzdáleném rohu hučel kotel.

„Co to je?“ vypískla Dana.

„Ále… nic,“ pronesla jsem tónem, který naznačoval, že ta věc má hodně daleko k pouhému nic a že by ji to nejspíš mohlo třeba i sežrat.

Pustila jsem se Amandiny ruky a otočila se ke skupině. Zatvářila jsem se jako duchem nepřítomná a pronesla táhlým, děsivým hlasem: „Jen pojďte dál, dětičky, jen pojďte!“ Pak jsem ustoupila o krok dozadu a lákala je k sobě jakoby ztuhlými prsty. „Pojďte se podívat, jaký vás čeká osud… tedy jestli si vůbec troufáte!“

„Mami?“ zašeptal Tomík nahlas.

„Neboj,“ uklidňovala máma brášku a směrem ke mně pronesla: „A ty, Viki, trošku brzdi, ano?“

Pak máma zůstala s Tomem stát u dveří, zatímco zbytek partičky se posunul dále do místnosti.

Karen do něčeho narazila a vyjekla. Kvílivě jsem se zasmála: „Anó, anó, zlatíčko, máš proč se bát, však uvidíš!“

„Dělá si legraci, Tomíčku,“ slyšela jsem mámin hlas. „Je to pořád naše stará známá Viki. Že, Viki?“

Byla jsem Viki, to ano. Ale stará známá? Nikdy! Páteř se mi napnula a já se znovu zasmála.

Dana škytla.

Luisa pronesla: „Karen, au! Pusť mě!“

„Co by na téhle věci mohlo být tak hroznýho?“ zeptala jsem se a namířila prstem na kotel. „Že by to byl… přízrak? Zombík? Osel?“

„Osel?!“ nechápala Luisa.

Chantelle se zahihňala. Já se naopak zamračila, protože jsem se na sebe naštvala. Nechtěla jsem říct „osel“. Nechápu, odkud se ten osel vynořil.

Rychle jsem se však oklepala a vypoulila oči: „Nebo že by to byla… třeba…“

„Uáááá!“ rozječela se Sandra, vylétla zpoza kotle a pustila se do divokého křepčení. Poskakovala z jedné nohy na druhou a v ruce mávala napodobeninou železného kotlíku. Místnost se rychle zaplnila mlžným šedavým dýmem ze suchého ledu z jejího kotlíku.

„Uááá!“ zaječela znovu a vrhla se na nás.

Dana zapištěla. Karen zapištěla. Všechny jsme pištěly o sto šest. A ve mně se něco stalo. Něco, co mne přinutilo změnit nucený křik v opravdový jekot. Zaječela jsem, a když mi došlo, že to opravdu ječím já, rozječela jsem se ještě silněji.

Tom začal natahovat moldánky a máma si nahlas povzdechla. Všimla jsem si, že ho držela pořád v náručí, ale tentokrát co nejdál od těla. Na jejích elegantních kalhotách se zjevila tmavá skvrna. A Tomovy rifle byly mokré jakbysmet.

Tom se ale odmítl mámy pustit a držel se jí jako klíště s hlavou schovanou mezi její hlavou a ramenem.

„Nic se neděje, zlatíčko,“ konejšila ho máma. „Ale nejspíš bychom se měli vrátit nahoru, co ty na to?“

Pak se máma obrátila ke mně: „Myslím, že by to už mohlo stačit, Viki.“

„Mamííí, ale…“

Dana znovu zaškytala. Pak ještě jednou. Sandra na okamžik vypadla ze své čarodějnické role.

„Chceš, abych tě vyděsila?“ zeptala se jí zcela prakticky.

Amanda se začala hihňat. A stejně jako Karenino první zaječení spustilo lavinu křiku u ostatních, Amandino zahihňání spustilo společný chechot. Chechtala se dokonce i Dana. Dokonce i já. Hlavně já.

Když oslava skončila a všechny holky odešly, svalila jsem se na postel a zírala do stropu. Začalo mně být tak nějak trochu smutno, protože moje narozeniny už byly vlastně u konce. A taky mě trápil takový zvláštní pocit. Byla to dobrá oslava, nebo špatná oslava? Nejsou strašidelné domy v březnu nakonec fakt divné?

Hm, jsou divné. Ale že by až moc divné?

Když byl čas na dort, Luisa svůj talířek odstrčila a prohlásila, že jí jenom normální dorty a dorty, co mají vypadat jako strašidlo, nemá ráda. A navíc prý černá poleva brzdí růst.

„Tak si vezmi kousek z prostředku,“ nabídla jsem jí, protože jen ozdoby — oči a pusa — byly černé. Zbytek polevy byl bílý. A stejně — ten dort měl sice tvar strašidla, ale byl normálně čokoládový. A od Luisy bylo nezdvořilé o tom mluvit před mámou, která dort upekla a nazdobila.