Autoři fotografií:

Courtesy of Andre Agassi, James Bollettieri, Michael Cole,
Don Emmert / AFP / Getty Images, Nicolas Luttiau / Presse Sports,
Mike Nelson / AFP / Getty Image, John Parenti, Gary M. Prior / Getty Images,
John C. Russell / Team Russell, Denise Truscello

Vydáno ve spolupráci s nakladatelstvím Alfred A. Knopf, Knopf Doubleday Group,

jež je divizí Random House, Inc.

© 2009 AKA Publishing, LLC

Foto na přebalu © Martin Schoelle

Translation © Richard Janda, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN epub 978-80-7462-852-8

ISBN mobi 978-80-7462-853-5

Pro Stefanii, Jadena a Jaz

Člověk nemůže vždy říci, co to je, co jej uzavírá, omezuje, zdánlivě pohřbívá, přesto však stále cítí určité překážky, určité brány, určité zdi. Je to vše jen představa, fantazie? To si nemyslím. A pak se člověk zeptá: Ach, Bože! Je to na dlouho, je to navždy, je to na celou věčnost? Víš, co nás z tohoto zajetí vysvobozuje? Velice hluboký a vážný cit. Přátelství, bratrství, láska, právě tohle otevírá naše vězení jakousi kouzelnou silou, svrchovanou mocí.

Vincent van Gogh, v dopise svému bratrovi, červenec 1880

Konec

Otevřu oči a nevím, kdo ani kde jsem. Nic neobvyklého – v nevědění jsem strávil půlku života. Přesto jde tentokrát o jiný pocit. Tenhle zmatek je děsivější. Úplnější.

Rozhlédnu se. Ležím na podlaze vedle postele. Už si vzpomínám. Na podlahu jsem se přesunul z postele. Dělám to tak většinu nocí. Je to lepší pro moje záda. Dlouhý čas na měkké matraci mi způsobuje hotová muka. Počítám do tří a pak začnu dlouhý, obtížný proces vstávání. Se sténáním a úpěním se převrátím na bok a svinu do pozice plodu, pak se překulím na břicho. Potom čekám a čekám, až mi tělem začne proudit krev.

Jsem relativně mladý muž. Šestatřicet. Po probuzení se ale cítím jako šestadevadesátiletý. Po třech desetiletích sprintování, prudkého brzdění, vysokých výskoků a tvrdých dopadů mám pocit, že moje tělo už není mým, hlavně ráno. A v důsledku toho mi ani má mysl nepřijde jako moje vlastní. Když otevírám oči, připadám sám sobě jako někdo cizí. Tento pocit bývá nejsilnější po ránu. Rychle si proběhnu základní fakta. Jmenuju se Andre Agassi. Moje žena se jmenuje Stefanie Grafová. Máme spolu dvě děti, pětiletého syna a tříletou dceru. Žijeme v Las Vegas v Nevadě, nyní ale pobýváme v apartmá hotelu Four Seasons v New Yorku, protože hraju US Open 2006. Svůj poslední US Open. Ve skutečnosti svůj úplně poslední turnaj. Tenisem se živím, i když tenis nenávidím, nenávidím ho temnou a tajnou vášní. Vždycky jsem ho nenáviděl.

Když tenhle poslední kousek identity zapadne na své místo, zvednu se na kolena a zašeptám: Ať už to prosím skončí.

A pak: Na konec ještě nejsem připravený.

Z vedlejší místnosti zaslechnu Stefanii a děti. Snídají, baví se a smějí. Nepřekonatelná touha vidět je a dotknout se jich, umocněná potřebou dostat do sebe kofein, mi dodají sílu k tomu, abych se zvedl a postavil. Nenávist mě sráží na kolena, láska staví na nohy.

Mrknu na hodiny na nočním stolku. Půl osmé. Stefanie mě nechala, abych si přispal. Únava z posledních dnů je hrozná. Způsobuje ji jednak fyzická zátěž, jednak vyčerpávající příval emocí z ukončení kariéry. Z centra únavy teď začíná stoupat první vlna bolesti. Chytnu se za záda. Moje záda chytnou mě. Mám pocit, jako by se sem někdo v noci vplížil a vložil mi do páteře něco na způsob bezpečnostní páky, kterou se zamyká volant. Jak můžu hrát US Open s klackem připevněným k páteři? Bude poslední zápas mojí kariéry propadák?

Od narození trpím spondylolistézou. To znamená, že spodní obratel se oddělil od ostatních a rostl si podle svého, bouřil se. (To je taky hlavní důvod, že chodím s prsty nahoru.) Kvůli tomuto posunutému obratli mají nervy v páteři míň místa a při sebemenším pohybu se cítí ještě stísněnější. K tomu dvě vyhřezlé ploténky a kost, která nepřestává růst v marné snaze chránit poškozené místo, a nervy se začnou cítit vysloveně klaustrofobně. Když pak protestují, když vysílají signály úzkosti, projíždí mi nohou nahoru a dolů bolest, při níž jenom lapám po dechu a potichu nadávám. Jedinou úlevou v takových chvílích je lehnout si a čekat. Někdy ale takový okamžik přijde uprostřed zápasu. Pak mi nezbývá než změnit hru – jinak vést údery, jinak běhat, prostě dělat všechno jinak. Tehdy mě začnou chytat svalové křeče. Nikdo nemá rád změnu; svaly ji nesnášejí. Když je k ní chci přinutit, přidají se ke vzpouře páteře a brzy celé moje tělo válčí samo se sebou.

Gil, můj trenér, přítel a náhradní otec, to vysvětluje takto: Tělo ti sděluje, že už nechce pokračovat.

Tohle říká moje tělo už pěkně dlouho, odpovím mu. Skoro stejně dlouho jako já sám.

Od ledna však moje tělo už řve. Nechce jít na odpočinek, ono už tam dávno je. Přestěhovalo se na Floridu a koupilo si tam dům a bílé šortky s gumou v pase. Takže se svým tělem vyjednávám a snažím se ho přesvědčit, aby se z odpočinku sem tam na pár hodin vrátilo. Většina takového vyjednávání se točí kolem injekcí kortizonu, který bolest dočasně utlumí. Než ale začne působit, způsobuje další mučení.

Jednu jsem dostal včera, abych dneska večer mohl hrát. Byla to třetí injekce tento rok, třináctá v mé kariéře a zdaleka nejděsivější. Doktor – nebyl to můj stálý – mi drsně řekl, abych si lehl. Natáhl jsem se na lůžku, tváří dolů, a sestra mi stáhla šortky. Doktor se potřeboval s osmnácticentimetrovou jehlou dostat co nejblíž k zanícenému nervu. Nemohl ale píchnout přímo, protože v cestě stojí vyhřezlé plotýnky a trčící kost. Snažil se je obejít, rozlomit ten klacek, a já skoro omdlel bolestí. Nejdřív do mě píchnul jehlu. Pak nad mými zády nachystal nějaký přístroj, aby viděl, jak blízko nervům se s jehlou ocitl. Říkal, že ji potřebuje dostat skoro do stejné roviny s nervy, aniž by je ale zasáhl. Kdyby se jich dotknul, i kdyby to byl sebemenší dotek, následná bolest by ukončila moji účast v turnaji. Mohlo by mi to taky změnit život. Manévroval s jehlou, sem a tam, kolem dokola, až jsem měl oči plné slz.

Konečně se dostal do správného místa. Trefa do černého, řekl.

Do těla mi proudil kortizon. Pálilo to jako ďas, bolestí jsem se kousal do rtů. Pak přišel tlak. Cítil jsem se něčím plný, nabalzamovaný. Ovládl mě pocit, že malinký prostor uvnitř mé páteře, kde přebývají nervy, je vakuově balený. Tlak sílil, až jsem se začal bát, že mi prasknou záda.

Díky tlaku víte, že všechno funguje, řekl doktor.

Svatá pravda, doktore.

Bolest začala být brzy nádherná, téměř sladká, protože u takovéhle bolesti víte, že po ní přichází úleva. Taková je ale možná každá bolest.

Rodina je čím dál hlučnější. Odbelhám se do obýváku našeho apartmá. Děti – syn Jaden a dcera Jaz – mě uvidí a vykřiknou. Tati, tati! Výskají radostí a chtějí mi skočit do náruče. Zastavím a snažím se vzchopit, stojím před nimi jako mim předvádějící strom ve větru. Zarazí se těsně před výskokem, protože oba vědí, že tatínek je v těchto dnech bolavý, že by se roztříštil, kdyby ho moc zmáčkly. Pohladím je po vlasech, dám jim pusu na tvář a přisednu si ke snídani.

Jaden se zeptá, jestli je dneska ten den.

Ano.

Hraješ?

Ano.

A pak, po dnešku, končíš?

Nové slovo, které se on a jeho mladší sestřička naučili. Skončit. Když to řeknou, vždycky vynechají počáteční s. Pro ně je to končit, navždycky, trvale v přítomném čase. Možná vědí něco, co já nevím.

Ne když vyhraju, synku. Když dneska večer vyhraju, budu hrát dál.

Když ale prohraješ, můžeme mít psa?

Konec hraní pro ně znamená štěně. Se Stefanií jsme jim slíbili, že až skončím s hraním, až přestaneme cestovat po světě, koupíme si štěně. Možná ho pojmenujeme Kortizon.

Ano, prcku, když prohraju, koupíme si psa.

Usměje se. Doufá, že táta prohraje, doufá, že táta zažije zklamání, které předčí všechna ostatní. Nerozumí tomu (budu mu to schopen někdy vysvětlit?) – bolesti z prohry, bolesti z hraní. Mně samotnému trvalo skoro třicet let, než jsem to pochopil, než jsem vyřešil rovnici vlastní duše.

Zeptám se Jadena, co má dnes v plánu.

Půjde se podívat na kosti.

Podívám se na Stefanii. Připomene mi, že jde s dětmi do přírodovědného muzea. Dinosauři. Pomyslím na vlastní pokroucená žebra. Představím si svou kostru vystavenou v muzeu vedle všech ostatních dinosaurů. Tenisaurus rex.

Z myšlenek mě vytrhne Jaz. Podává mi svou koblihu. Chce, abych z ní vybral všechny rozinky. Náš ranní rituál. Každou rozinku je nutné odstranit přímo chirurgicky, vyžaduje to přesnost a soustředění. Zapíchnout dovnitř nůž, obkroužit rozinku a nedotknout se jí. Zaměřím se na koblihu a je to úleva, myslet na něco jiného než na tenis. Když jí však koblihu vracím, nemůžu předstírat, že mi nepřipomíná tenisák. Svaly v zádech při té představě zaškubou. Blíží se to.

Po snídani, když mi Stefanie a děti dají pusu na rozloučenou a vyrazí směr muzeum, sedím tiše u stolu a rozhlížím se po apartmá. Vypadá jako kterékoli jiné hotelové apartmá, jen o trochu lepší. Čisté, pohodlné, luxusní. Koneckonců je to hotel Four Seasons, takže je pěkné, pořád ale jen další verze toho, čemu říkám nedomov. Neprostor, v němž my sportovci existujeme. Zavřu oči, snažím se soustředit na dnešní večer, ale mysl se ubírá opačným směrem. Moje mysl má v současnosti vlastní rotaci. Dostala polovinu šance, kterou potřebovala k tomu, aby se vrátila na začátek, protože jsem tak blízko konci. Nemůžu ji ale pustit úplně. Ještě ne. Nemůžu si dovolit přebývat v minulosti moc dlouho. Vstanu a chodím kolem stolu, zkouším rovnováhu. Když se cítím dostatečně stabilně, vyrazím opatrně do sprchy.

Pod horkou vodou sténám a křičím. Mírně se předkloním, dotknu se stehenních svalů, začínám ožívat. Svaly se uvolňují. Kůže zpívá. Póry se otevírají. V žilách proudí teplá krev. Cítím, že se něco začíná hýbat. Život. Naděje. Poslední zbytky mládí. Přesto nedělám žádné prudké pohyby. Nechci udělat nic, čím bych vylekal svou páteř. Nechávám ji ještě spát.

Stojím v koupelně před zrcadlem, utírám se a zírám na svůj obličej. Zarudlé oči, šedé strniště – naprosto odlišná tvář od té, s níž jsem začínal. Ale taky od té, která se na mě z téhož zrcadla dívala vloni. Nejsem ani ten kluk, který tuhle odyseu odstartoval, ani ten muž, který před třemi měsíci oznámil, že se odysea blíží ke konci. Jsem jako tenisová raketa, která má čtyřikrát vyměněnou omotávku a sedmkrát výplet – můžu ji pořád považovat za stejnou raketu? Kdesi v očích ale stále vidím stín kluka, který hlavně nechtěl hrát tenis, který s tím chtěl seknout, který s tím mnohokrát sekl. Vidím zlatovlasého kluka, který nenáviděl tenis, ale přesto ho ještě hraje. Byl by z toho v šoku? Pobavený? Hrdý? Ta otázka mě vyčerpává, otupuje, a to je teprve dopoledne.

Ať už to prosím skončí.

Na konec ještě nejsem připravený.

Cílová páska na konci kariéry se nijak neliší od cílové pásky na konci zápasu. Cílem je dostat se do její blízkosti, protože vysílá jakousi magnetickou sílu. Když jste blízko, cítíte, jak vás přitahuje, a můžete ji využít k překonání překážek. Než se však dostanete na dostřel, nebo možná těsně potom, pocítíte další sílu, stejně mohutnou, která vás odtahuje. Tyhle dvě síly, protichůdné energie, jsou nevysvětlitelné a záhadné, obě však existují. Vím to, protože jsem valnou část života strávil hledáním jedné a bojem s druhou, a někdy jsem se mezi nimi zasekl, visel a odrážel jako tenisák.

Dnes večer: Připomínám si, že budu potřebovat železnou disciplínu, abych se s oběma silami vypořádal, a taky s čímkoli jiným, co mi přijde do cesty. Bolest zad, špatné údery, ohavné počasí, sebenenávist. Tahle připomínka je formou obavy, ale taky meditace. Jedna z věcí, kterou jsem se za těch devětadvacet let, co hraju tenis, naučil: život vám do cesty hodí všechno až na včerejšek, a nakonec i ten včerejšek. A na vás je, abyste se všem překážkám vyhnuli. Pokud jim dovolíte, aby vás zastavily nebo vyrušily, neděláte svou práci dobře, a když neděláte svou práci dobře, dostavuje se lítost, která vás paralyzuje víc než špatná záda.

Lehnu si na postel se sklenkou vody a knížkou. Když mě ze čtení začnou bolet oči, pustím si televizi. Dnes večer, druhé kolo US Open! Bude to Agassiho loučení? Na obrazovce se objeví můj obličej. Jiný obličej, než ten v zrcadle. Obličej pro zápasy. Prohlížím si ho ve zkresleném zrcadle obrazovky a moje úzkost o stupínek zesílí. Byla to poslední reklama? Naposledy, co společnost CBS propagovala můj zápas?

Nemůžu se zbavit pocitu, že se chystám zemřít.

Není to náhoda, že tenis používá jazyk života. Výhoda, shoda, podání, chyba, nula, základní prvky života, protože každý zápas je miniaturní život. Dokonce i struktura tenisu, způsob, jakým do sebe jednotlivé dílky zapadají jako ruské matrjošky, napodobuje strukturu našich dnů. Z bodů se stávají gemy, z nich sety, z nich turnaje, a všechno je to tak těsně propojené, že jediný bod může zvrátit úplně všechno. Připomíná mi to, jak se ze sekund stávají minuty, z nich hodiny, a každá hodina se může stát naším hvězdným okamžikem. Nebo propadákem. Záleží na nás.

Pokud je ale tenis život, pak to, co následuje po tenise, musí být nepoznatelná prázdnota. Při té představě mě zamrazí v zádech.

Do dveří vtrhne Stefanie s dětmi. Děti skočí na postel a Jaden se zeptá, jak se cítím.

Dobře, ujde to. Co kosti?

Super!

Stefanie jim dá sendvič a džus a vystrčí je znovu ven ze dveří.

Jdou si hrát s dalšími dětmi.

Copak si nehrajeme všichni?

Teď si můžu zdřímnout. Jediná možnost, díky níž dokážu ve svých šestatřiceti uhrát večerní zápas, který se může protáhnout přes půlnoc, je předem si zdřímnout. A navíc když už teď zhruba vím, kdo jsem, chci zavřít oči a schovat se. Otevřu je o hodinu později. Je čas, řeknu nahlas. Žádné další schovávání. Znovu si dám sprchu, ale tahle se od té ranní liší. Odpolední trvá vždycky déle – dvaadvacet minut, plus minus – a neslouží k tomu, abych se umyl nebo probral. Má povzbudit.

Tenis je sportem, při němž hovoříte sami se sebou. Žádní jiní sportovci nemluví sami se sebou tolik jako tenisti. Nadhazovači v baseballu, golfisti, brankáři, ti všichni si samozřejmě mumlají pro sebe, ale tenisti k sobě promlouvají – a odpovídají si. V zápalu boje vypadají jako pomatenci na náměstí, kteří nadávají a vedou bezduché řeči a nekonečné debaty se svým vlastním egem. Proč? Protože tenis je tak proklatě samotářský. Jenom boxeři můžou rozumět osamělosti tenistů – ale i boxeři mají své lidi v rohu ringu. Dokonce i soupeř znamená pro boxera jakéhosi společníka, kterého může obejmout a chrochtat mu do ucha. V tenise stojíte tváří tvář nepříteli, vyměňujete si s ním údery, ale nikdy se ho nedotknete, nemluvíte s ním. Ani s nikým jiným. Pravidla nám zakazují mluvit v době pobytu na kurtu, dokonce i se svým trenérem. Lidi někdy za osamělé sportovce považují lehkoatletické běžce, to mi ale přijde k smíchu. Běžec může alespoň své soupeře cítit – čichem i hmatem. Nacházejí se jen decimetry od něj. V tenise jste se ale ocitli na ostrově. Ze všech sportů se nejvíc podobá samovazbě, což nevyhnutelně vede k samomluvě, a u mě tuto samomluvu zahajuje odpolední sprcha. Tehdy si začínám říkat věci, bláznivé věci, pořád dokola, až jim uvěřím. Například že poloviční mrzák může hrát US Open. Že šestatřicetiletý chlápek může porazit soupeře, který se teprve dostává do nejlepšího tenisového věku. Během své kariéry jsem vyhrál 869 zápasů (což mě vyneslo na páté místo v historickém žebříčku), řadu z nich během odpolední sprchy.

Voda mi hučí v uších – zvuk podobný hukotu dvaceti tisíc diváků – a já si vybavuju některé výhry. Ne ty, které si obvykle pamatují fanoušci, ale ty, které mě dodnes budí uprostřed noci. Squillari v Paříži, Blake v New Yorku, Pete v Austrálii. Pak si vybavím několik proher. Zavrtím hlavou nad zklamáními. Řeknu si, že dnešní večer bude zkouškou, na kterou jsem se připravoval devětadvacet let. Ať se dnes večer stane cokoli, minimálně jednou jsem to už zažil. Pokud to bude fyzický test, duševní test, nebude to nic nového.

Ať už to prosím skončí.

Nechci, aby to skončilo.

Začnu brečet. Opřu se o zeď sprchového koutu a propukám v pláč.

Při holení si dávám striktní příkazy: Ber to bod za bodem. Přinuť ho, aby se na všechno nadřel. Za všech okolností drž hlavu vzhůru. A proboha živého, užívej si to. Aspoň se snaž užít si nějaké chvilky, třeba i tu bolest a prohrané výměny, když na skladě nebude nic jiného.

Vybavím si svého soupeře, Marcose Baghdatise, a přemýšlím, co teď asi dělá. Je na tour sice nový, ale ne typický nováček. Osmý na světovém žebříčku. Velký, silný řecký kluk z Kypru, má vynikající sezonu. Dostal se do finále Australian Open a semifinále Wimbledonu. Znám ho celkem dobře. Během loňského US Open jsme si zahráli cvičný set. Obvykle žádné cvičné sety během grandslamového turnaje nehraju, ale on mě požádal s odzbrojujícím šarmem. Kyperská televize o něm právě natáčela pořad a on se zeptal, jestli by mi nevadilo, kdyby si nás natočili při tréninku. V pohodě, řekl jsem. Proč ne? Vyhrál jsem ten set 6:2 a on byl pak samý úsměv. Poznal jsem, že patří k lidem, kteří se usmívají, když jsou šťastní i když jsou nervózní, a vy pak nevíte, na čem jste. Někoho mi to připomínalo, ale nemohl jsem si vzpomenout koho.

Řekl jsem Baghdatisovi, že hraje trochu jako já, a on odpověděl, že to není náhoda. Vyrůstal s mými fotkami pověšenými na stěnách svého pokoje, napodoboval můj styl hry. Dnes večer budu tedy hrát proti svému zrcadlovému obrazu. Bude hrát od zadní čáry, stejně jako já. Vypadá to na tenisovou bitvu, oba se budeme snažit vnutit tomu druhému svou vůli, hledat možnosti, jak švihnout bekhend podél čáry. Nemá nijak ohromující podání, ale to ani já, což znamená dlouhé výměny, spoustu vynaložené energie i času. Připravuju se na nervozitu, kombinace a únavný tenis, prostě nejbrutálnější formu tohoto sportu.

Největším rozdílem mezi námi je samozřejmě fyzička. Baghdatis má moje dřívější tělo. Je hbitý, rychlý, čilý. Musím porazit svou mladší verzi, pokud mám tu starší udržet ve hře. Zavřu oči a říkám si: Ovládej to, co můžeš ovládat.

Řeknu si to znovu, nahlas. Když si to řeknu nahlas, cítím se statečně.

Zastavím vodu a stojím tam, až mě roztřese zima. Jak snazší je být statečný pod proudem horké vody. Připomenu si, že horkovodní statečnost není opravdová statečnost. Nakonec nezáleží na tom, co člověk cítí; statečným ho dělají jeho činy.

Vrací se Stefanie s dětmi. Čas připravit si Gilovu vodu.

Hodně se potím, víc než druzí hráči, takže se musím začít hydratovat několik hodin před zápasem. Liju do sebe litry kouzelného elixíru, který pro mě vymyslel Gil, můj instruktor v uplynulých sedmnácti letech. Gilova voda je směsí uhlohydrátů, elektrolytů, soli, vitaminů a pár dalších složek, které si Gil drží přísně v tajnosti. (Recept už dvě dekády průběžně vylepšuje.) Svou vodu do mě začne obvykle nalévat večer před zápasem a nutí mě pokračovat až těsně do začátku. Já ji pak usrkávám i během zápasu. V různých fázích utkání popíjím různé druhy, každý v jiné barvě. Růžová na energii, červená na zotavení, hnědá na doplnění.

Děti mi ji hrozně rády pomáhají připravit. Dohadují se, kdo nabere prášek, kdo podrží trychtýř, kdo bude nalévat vodu do plastových lahví. Jenom já ale můžu nabalit lahve do tašky, spolu s oblečením, ručníky, knížkami, slunečními brýlemi a potítky. (Rakety vždycky chystám až později.) Nikdo jiný než já se nesmí dotknout mojí tenisové tašky. Když je sbalená, stojí vedle dveří, jako nářadíčko nájemného vraha, znamení toho, že den se posunul mnohem blíž k hodině duchů.

V pět zavolá z hotelové haly Gil.

Řekne: Připravený? Je čas jít na to. Je to tady, Andre, je to tady.

Je to tady dneska říkají všichni, ale Gil to říká už roky a nikdo to neumí tak jako on. Když Gil řekne Je to tady, cítím, že motor mojí nosné rakety se zažehává, adrenalinové žlázy začínají pumpovat jako gejzíry. Mám pocit, že bych mohl zvednout nad hlavu auto.

Stefanie přivede děti ke dveřím a řekne jim, že tatínek už musí jít. Co mu řeknete?

Jaden zakřičí: Nandej jim to, tati!

Nandej jim to, zopakuje po svém bratrovi Jaz.

Stefanie mě políbí a neřekne nic, protože není co říct.

Gil sedí vpředu vedle řidiče, elegantně oblečený. Černá košile, černá kravata, černé sako. Na každý zápas se obléká, jako by šel na rande naslepo nebo sraz mafiánských zabijáků. Co chvíli si ve zpětném zrcátku zkontroluje dlouhé černé vlasy. Já sedím vzadu se svým trenérem Darrenem, Australanem, který má vždy hollywoodské opálení a úsměv chlápka, který právě vyhrál jackpot. Pár minut všichni mlčíme. Pak Gil hlubokým basem zanotuje text jedné naší oblíbené písničky, staré balady Roye Clarka:

Probíráme se pocity a předstíráme,

že ještě můžeme něco získat.

Podívá se na mě a čeká.

Řeknu: Nemůžeme zapálit oheň v dešti.

Zasměje se. Pak se zasměju i já. Na okamžik zapomenu na nervozitu a sevřený žaludek.

Je to zvláštní pocit. Někdy kvůli němu musíte pelášit na záchod. Jindy se cítíte nadržení. A někdy máte chuť se smát a těšíte se na zápas. Zjištění, který typ nervozity právě ovládá váš žaludek, představuje nanejvýš důležitý problém během cesty na stadion. Pochopit ten pocit a rozluštit, co říká o stavu vaší mysli a těla, představuje první krok k tomu, abyste je přinutili pracovat ve svůj prospěch. Jedna z tisíce věcí, které mě naučil Gil.

Zeptám se Darrena, co si myslí o Baghdatisovi. Jak agresivní mám být? Principem tenisu jsou různé úrovně agresivity. Musíte být dost agresivní, abyste kontrolovali hru, ale ne tolik, abyste obětovali kontrolu a vystavili se zbytečnému riziku. Moje otázky ohledně Baghdatise jsou následující: Jak se mě pokusí dostat? Když na začátku hry zahraju bekhend křížem přes kurt, někteří hráči jsou trpěliví, jiní na to hned zareagují, odehrají tvrdý úder až k základní čáře nebo jdou okamžitě na síť. Protože jsem s Baghdatisem kromě toho jednoho cvičného setu nikdy nehrál, chci vědět, jak bude reagovat na konzervativní styl hry. Půjde hned do toho, nebo si počká na příležitost?

Darren řekne: Myslím, že když budeš v úderech moc konzervativní, určitě se tě bude snažit dostat svým forhendem.

Aha.

Co se týká jeho bekhendu, není pro něho snadné odehrát ho až k základní lajně. V tomhle není moc rychlý. Takže když zjistíš, že zahrává dobré bekhendy až k lajně, znamená to, že do svých úderů nedáváš dost síly.

Pohybuje se dobře?

Ano, hýbe se dobře. Nevyhovuje mu ale, když se brání. Hýbe se líp, když útočí.

Hm.

Zabočíme ke stadionu. Kolem postávají fanoušci. Rozdám pár autogramů a malými dveřmi vejdu dovnitř. Projdu dlouhým tunelem do šatny. Gil odejde probrat pár věcí s ochrankou. Vždycky chce, aby věděli, kdy přesně vyjdeme na kurt k tréninku a kdy se vrátíme. Položím se na stůl a požádám prvního maséra, který se namane, aby mi prohnětl záda. Darren vypadne, za pět minut se vrátí a nese osm čerstvě vypletených raket. Položí je na mou tašku. Ví, že dovnitř si je chci dát sám.

Svou taškou jsem posedlý. Udržuju ji pedantsky uspořádanou a nijak tuhle posedlost neomlouvám. Ta taška je má aktovka, kufr, skříňka na nářadí, krabička na svačinu i paleta. Musí být perfektní, vždycky. Nosím si ji na kurt i z kurtu, to jsou dva okamžiky, kdy mám všechny smysly mimořádně bdělé, takže cítím každé deko její váhy. Kdyby mi do ní někdo přidal pár ponožek navíc, cítil bych to. Tenisová taška hodně připomíná vaše srdce – v kteroukoli chvíli musíte vědět, co v ní právě je.

Je to taky otázka funkčnosti. Všech osm raket musím mít v tašce poskládaných chronologicky tak, že naposledy vypletená je na spodku a nejdříve vypletená nahoře, protože čím déle raketa odpočívá, tím víc ztrácí napětí. Zápas vždycky začínám s raketou vypletenou nejdříve, protože právě ta má nejmenší napětí.

Můj vyplétač pochází ze staré školy, ze Starého světa, český umělec jménem Roman. Je nejlepší. A musí být nejlepší: výplet může rozhodnout zápas, zápas může rozhodnout kariéru a kariéra může rozhodnout bezpočet životů. Když z tašky vytáhnu novou raketu a snažím se vyhrát zápas, napětí výpletu může mít cenu stovek tisíc dolarů. Protože hraju za svou rodinu, svou charitativní nadaci a svou školu, každá struna je jako drátek v motoru letadla. Vzhledem ke všemu, co se nachází mimo mou kontrolu, jsem posedlý těmi několika věcmi, které kontrolovat můžu. A napětí výpletu je jednou z nich.

Roman je pro mou hru tak důležitý, že ho beru s sebou na cesty. Oficiálně žije v New Yorku, když ale hraju ve Wimbledonu, bydlí v Londýně, a když hraju French Open, stává se z něho Pařížan. Sem tam, když se v nějakém cizím městě cítím osamělý a ztracený, sednu si k němu a pozoruju ho, jak vyplétá rakety. Ne proto, že bych mu nedůvěřoval. Právě naopak. Sledování tak zručného umělce mě uklidní, uzemní a inspiruje. Připomene mi to, jak výjimečně důležitá je na tomto světě dobře odvedená práce.

Nové rakety dostává Roman ve velké krabici z továrny, a vždycky je to hrůza. Normálnímu člověku připadají všechny stejné, Romanovi každá jiná, stejně jako obličeje v davu. Otáčí s nimi sem a tam, vraští obočí, pak se pustí do propočtů. Teprve potom začne. Nejdříve odstraní původní grip a nasadí můj, udělaný na míru, který používám už od svých čtrnácti. Můj grip je osobní stejně jako otisk palce, a to nejen vzhledem k tvaru dlaně a délce prstů, ale taky k velikosti mozolů a síle stisku. Roman nasadí na raketu grip. Pak ho omotá telecí kůží, kterou stahuje tak dlouho, až je široká přesně podle jeho představ. Milimetrový rozdíl ke konci čtyřhodinového zápasu může být stejně nepříjemný jako kamínek v botě.

Když skončí s gripem, začne navlékat syntetické struny. Utahuje, povoluje, utahuje, pečlivě je ladí jako struny na houslích. Pak je pomocí šablony potiskne a prudce s raketou mává ve vzduchu, aby potisk zaschnul. Někteří vyplétači potiskují rakety těsně před zápasem, což mi připadá bezohledné a neprofesionální. Barva se otírá na míčky a není nic horšího než hrát proti soupeři, který červeně a černě značkuje tenisák. Mám rád pořádek a čistotu, tedy nezabarvené míčky. Nepořádek vyrušuje a každé vyrušení na kurtu znamená potenciální bod zvratu.

Darren otevře tubu s tenisáky a dva si strčí do kapsy. Loknu si Gilovy vody, pak se jdu naposledy před rozcvičkou vyčurat. James z ochranky nás vede do tunelu. Jako obvykle má na sobě žlutou košili a mrkne na mě, jako by říkal: My chlapi z ochranky máme být nestranní, ale já držím palce vám.

James je na US Open skoro stejně dlouho jako já. Tímhle tunelem mě vedl před a po slavných výhrách i mučivých prohrách. Velký, laskavý, s drsňáckými jizvami, kterými se pyšní. Je tak trochu jako Gil. Skoro jako kdyby Gila na těch pár hodin, když jsem mimo dosah jeho vlivu, na kurtu zastupoval. Na US Open jsou lidi, s nimiž počítáte – organizační personál, sběrači míčků, maséři – a jejich přítomnost je vždy uklidňující. Pomáhají vám nezapomenout, kde a kdo jste. James je na špici tohoto seznamu. Patří k těm, po nichž se sháním hned po příjezdu na stadion Arthura Ashe. Když ho uvidím, tak vím, že jsem zpátky v New Yorku a v dobrých rukou.

Od roku 1993, kdy v Hamburku vběhl během zápasu na kurt divák a pobodal Moniku Selešovou, umísťují organizátoři při US Open jednoho člena ochranky za židli každého hráče během všech přestávek a výměn stran. James si vždy zařídí, aby stál za mou židlí. Jeho neschopnost zůstat nestranný je nekonečně kouzelná. Během náročného zápasu často zahlédnu jeho ustaraný pohled a pak zašeptám: Neboj, Jamesi, tohoto břídila dneska dostanu. Vždycky se tomu zasměje.

Ale teď, když mě vede na tréninkové kurty, se neusmívá. Vypadá smutně. Ví, že dnešní večer může být poslední, který strávíme společně. Ani tak se ale neodchyluje od našeho předzápasového rituálu. Jako vždycky řekne:

Pomůžu vám s taškou.

Ne, Jamesi, mou tašku nikdo nenosí, jenom já.

Kdysi jsem mu řekl, že když mi bylo sedm, viděl jsem, jak Jimmy Connors dal komusi svou tašku, aby mu ji nesl, jako kdyby byl Julius Caesar. Tehdy jsem se zařekl, že svou tašku si vždycky budu nosit sám.

Fajn, řekne s úsměvem James. Já vím. Nezapomněl jsem. Jenom jsem chtěl pomoct.

Pak řeknu: Kryješ mi dnes záda, Jamesi?

Samo, že vám kryju záda. Žádné strachy. Soustřeďte se jenom na hru.

Vyjdeme do setmělého zářijového večera, obloha je směsí nachové, oranžové a smogu. Přejdu k tribuně, potřesu si rukou s několika fanoušky, rozdám pár dalších autogramů. Jsou zde čtyři tréninkové kurty a James ví, že vždy chci ten nejdál od diváků, abychom s Darrenem měli trochu soukromí na trénink a přípravu strategie.

Při prvním bekhendovém úderu namířeném na Darrenův forhend zasténám.

Tenhle úder dneska večer vynech, řekne. Baghdatis by ti to natřel.

Fakt?

Věř mi, kamaráde.

A říkáš, že se dobře pohybuje?

Ano, dost dobře.

Hrajeme osmadvacet minut. Nevím, proč si těchto detailů všímám – délky odpolední přeháňky, doby tréninku, barvy Jamesovy košile. Všímám si jich neustále, i když nechci, a pak si je navždy zapamatuju. Moje paměť není jako taška; o jejím obsahu nerozhoduju. Dovnitř jde všechno, ale ven asi nevychází nikdy nic.

Moje záda se zdají být v pořádku. Normální ztuhlost, ale mučivá bolest je pryč. Kortizon působí. Cítím se dobře, i když samozřejmě definice pojmu dobře se u mě v posledních letech měnila. Pořád se ale cítím líp, než když jsem dnes ráno otevřel oči, když jsem uvažoval o propadáku. Možná to zvládnu. Zítra to bude samozřejmě mít vážné fyzické následky, ale zítřkem se nemůžu zaobírat o nic víc než včerejškem.

V šatně svléknu propocené oblečení a skočím do sprchy. Moje dnešní třetí sprcha, jenom na smytí potu. Není čas na trénink ani na pláč. Obléknu si suché šortky a tričko a dám si nohy nahoru. Piju další Gilovu vodu, co se do mě vleze. Je půl sedmé, zápas začíná za necelou hodinku.

Nad masážním stolem je televize, zkouším se dívat na zprávy. Nejde to. Vyrazím do kanceláří a zastavím se u sekretářek a funkcionářů. Všichni jsou v jednom kole. Nemají čas si pokecat. Projdu malými dveřmi. Přijela Stefanie s dětmi. Jsou na malém hřišti vedle šaten. Jaden a Jaz se střídají na umělohmotné skluzavce. Vidím na Stefanii, že je ráda, že tady má na rozptýlení děti. Je vyhecovaná víc než já. Vypadá skoro podrážděně. Její zamračená tvář říká: Už to mělo začít! No tak! Miluju, jak dychtí po boji.

Pár minut se s nimi bavím, ale nevnímám nic z toho, co říkají. Moje mysl se někde toulá. Stefanie to vidí. Cítí to. Dvaadvacet grandslamových titulů nevyhrajete bez mimořádně vyvinuté intuice. Navíc bývala před svými zápasy úplně stejná. Posílá mě zpátky do šatny. Budeme tady. Udělej, co je třeba.

Zápas nebude sledovat z kurtu. Je to pro ni příliš blízko. Zůstane s dětmi ve skyboxu, kde bude střídavě přecházet sem a tam, modlit se a zakrývat si oči.

Do šatny vejde Pete, jeden z hlavních masérů. Hned je mi jasné, který z tácků v jeho rukou je pro mě – ten se dvěma obrovskými pěnovými polštářky a dvěma tucty nastříhaných náplastí. Lehnu si na jednu ze šesti lavic a Pete si sedne k mým nohám. Připravit nás bojovníky do bitvy je špinavá práce, tak si pod moje nohy dá odpadkový koš. Na Petovi se mi líbí, že je pečlivý a čistotný, prostě takový Roman přes mozoly. Nejdřív vezme dlouhý vatový tampon a natře mi chodidla jakýmsi inkoustem; mám po něm lepkavou kůži a fialové nárty. Ten inkoust nejde zaboha smýt. Oba nárty mám špinavé už z dob prezidenta Reagana. Na to Pete nastříká ztužovadlo kůže. Nechá je zaschnout a na každý mozol pak přilepí pěnový polštářek. Potom přijdou na řadu kousky náplasti, vypadají jako rýžový papír. Oba palce mi omotá, až vypadají jako opuchlé. Nakonec mi oblepí chodidla. Zná moje tlakové body, kam dopadám z výskoku a kde potřebuju vycpanou vrstvu navíc.

Poděkuju mu, nazuju si boty, nechám je rozvázané. Teď, když se všechno začíná zpomalovat, doléhá sem šum. Stadion byl před chvílí ztichlý, teď je víc než hlučný. Vzduch naplnilo bzučení, hlučení, ruch fanoušků spěchajících na svá místa, aby jim neunikla ani minutka z toho, co přijde.

Vstanu a protřepu si nohy.

Už se neposadím.

Zkouším klusat po chodbě. Není to špatné. Záda drží. Všechny systémy fungují. Ve druhé šatně zahlídnu Baghdatise. Už je oblečený, upravuje si před zrcadlem vlasy. Češe si je a stahuje dozadu. Páni, má spoustu vlasů. Teď si nasazuje čelenku, bílou, indiánskou. Sedne mu dokonale, pak si ještě naposledy upraví ohon. Rozhodně atraktivnější předzápasový rituál než oblepování otlačenin na chodidlech. Vzpomenu si na svoje vlasy na začátku kariéry. Na okamžik mě ovládne žárlivost. Ty vlasy mi chybí. Pak si dlaní přejedu po oholené lebce a jsem vděčný, že to nejsou zrovna vlasy, co by mě právě teď mělo trápit.

Baghdatis se začne protahovat, předklánět. Stojí na jedné noze, koleno druhé si přitáhne k hrudi. Nic vás nerozhodí tolik jako sledování soupeře, jak cvičí pilates, jógu a taj-či, když vy sami se nezmůžete na víc než na pukrle. Teď kroutí kyčlemi, jak jsem se já neodvážil od svých sedmi let.

Trochu to ale přehání. Je neklidný. Skoro slyším jeho nervovou soustavu, zvuk jako hukot stadionu. Pozoruju vzájemné působení mezi ním a jeho trenéry, jsou taky neklidní. Jejich tváře, řeč těla, tón, všechno mi říká, že vědí, že se chystají na pouliční bitku, a nejsou si jistí, jestli se jim do ní chce. Mám rád, když z mého soupeře a jeho týmu čiší nervózní energie. Dobré znamení a taky známka respektu.

Baghdatis mě zahlédne a usměje se. Vzpomenu si, že se směje, když je šťastný i nervózní, a vy nevíte, na čem jste. Opět mi někoho připomene, ale nedokážu si vzpomenout koho.

Zvednu ruku. Hodně štěstí.

Taky zvedne ruku. My, kteří jdeme na smrt…

Zajdu do tunelu na poslední slovíčko s Gilem, který si tam vykolíkoval kout, v němž může být sám a mít všechno dění na očích. Obejme mě kolem ramen a řekne, že mě má rád a je na mě pyšný. Najdu Stefanii a naposledy ji políbím. Pohazuje hlavou, proplétá si prsty, přešlapuje. Dala by všechno za to, aby si mohla natáhnout sukni, vzít raketu a přidat se ke mně. Moje nevěsta bojovnice. Pokusí se o úsměv, ale je z toho nervózní úšklebek. Vidím ji ve tváři všechno, co chce říct, ale sama sobě to nedovolí. Slyším každé slovo, které odmítá pronést: Užij si to, vychutnej, vnímej to, všímej si každičkého prchavého detailu, protože dnes to může být naposledy, a i když tenis nenávidíš, po dnešním večeru ti může chybět.

Tohle chce říct, místo toho mě ale políbí a řekne, co říká vždycky, než nastoupím na kurt, a na co jsem se naučil spoléhat jako na vzduch a spánek a Gilovu vodu.

Tak běž a nakopej jim zadek.

Přistoupí ke mně funkcionář US Open v bílém obleku, v ruce vysílačku dlouhou jako moje předloktí. Vypadá to, že má na starosti bezpečnost na kurtu. Že má na starosti všechno, včetně příletů a odletů na nedalekém letišti LaGuardia. Pět minut, řekne.

Otočím se ke komusi a zeptám se: Jaký je čas?

Čas nastoupit, odpoví.

Ne, myslím kolik je hodin? Je už půl osmé? Sedm dvacet? Nevím to a najednou mi to připadá důležité. Nikde tam ale nejsou hodiny.

Podíváme se na sebe s Darrenem. Vidím, jak mu poskočí ohryzek.

Udělal sis domácí úlohu, kamaráde. Jsi připravený.

Přikývnu.

Nastaví pěst k ťuknutí. Jenom jedno ťuknutí, protože tak jsme to udělali před mojí výhrou v prvním kole předevčírem. Oba jsme pověrčiví, takže jak turnaj začneme, přesně tak ho taky skončíme. Zírám na Darrenovu pěst, pak do ní rozhodně ťuknu svou pěstí, ale neodvážím se zvednout zrak k očnímu kontaktu. Vím, že Darrenovi se hrnou slzy do očí, a vím, co by ten pohled udělal se mnou.

Poslední věci. Navléknu tkaničky do bot. Obvážu si zápěstí. Tohle vždycky dělám sám, už od zranění v roce 1993. Zavážu si boty.

Ať už to prosím skončí.

Na konec ještě nejsem připravený.

Je čas, pane Agassi.

Jsem připravený.

Vejdu do tunelu, tři kroky za Baghdatisem, vpředu je opět James. Zastavíme a čekáme na signál. Hukot všude kolem sílí. Tunel je studený jako velká lednice. I když tenhle tunel znám stejně dobře jako vstupní halu svého domu, dneska mi připadá mnohem chladnější a delší. Podívám se na stěnu, kde visí portréty dřívějších vítězů. Navrátilová. Lendl. McEnroe. Stefanie. Já. Portréty mají necelý metr na výšku a visí v pravidelných rozestupech. Až moc pravidelných. Jsou jako stromy v nové předměstské zástavbě. Říkám si: Přestaň si všímat takovýchto věcí. Je načase zúžit mysl, stejně jako ten tunel zužuje tvoje vidění.

Šéf ochranky zakřičí: OK, show začíná!

Vyrazíme.

Podle pečlivě naplánovaného scénáře jde Baghdatis nějaké tři kroky přede mnou za světlem. Najednou nám do tváří zasvítí další světlo, oslepující éterické světlo. Televizní kamera. Reportér se ptá Baghdatise, jak se cítí. Jeho odpověď neslyším.

Teď je kamera blíž k mému obličeji a reportér mi pokládá tutéž otázku.

Dnes to může být váš poslední zápas, říká, jak se cítíte?

Něco odpovídám, nemám ponětí co. Po letech praxe ale zřejmě říkám to, co ode mě chtějí slyšet, co se očekává, že řeknu. Pak znovu vyrazím, na nohou, které mi nepřipadají jako moje vlastní.

Jak se blížíme ke vchodu na kurt, teplota dramaticky stoupá. Hukot je teď ohlušující. Baghdatis projde dveřmi první. Ví, kolik pozornosti konec mé kariéry přitahuje. Čte noviny. Očekává, že dnes večer bude hrát roli padoucha. Myslí si, že je připravený. Nechávám ho jít, nechávám ho, aby slyšel, jak se hukot mění v řev. Nechávám ho, aby si myslel, že diváci řvou kvůli nám oběma. Pak vyjdu ven. Teď se řev ztrojnásobuje. Baghdatis se otáčí a uvědomuje si, že první aplaus byl pro něho, ale tenhle je pro mě, jenom pro mě, takže musí zkorigovat svoje předpoklady a přehodnotit možnosti. Bez jediného úderu jsem uhrál výraznou změnu v jeho dobrém rozpoložení. Trik zkušených.

Jak kráčíme ke svým židlím, diváci jsou čím dál hlučnější. Aplaus je silnější, než jsem čekal, silnější, než jsem kdy v New Yorku zažil. Mám stále sklopené oči, hluk se přelévá přese mě. Lidi tuto chvíli milují; milují tenis. Napadne mě, jak by se cítili, kdyby znali moje tajemství. Zírám na kurt. Vždy nejvíc nenormální součást mého života, dnes je to však jediné místo normálnosti v celé té vřavě. Kurt, kde jsem se vždycky cítil tak osamělý a vystavený tlaku, je teď místem, kde snad najdu útočiště před touto vypjatou chvílí.

Projdu prvním setem a vyhrávám ho 6:4. Míček poslouchá všechny moje povely. Stejně tak záda. Moje tělo mi připadá teplé, kapalné. Kortizon a adrenalin působící současně. Vyhrávám i druhý set 6:4. Vidím cílovou pásku.

Ve třetím setu na mě začne padat únava. Ztrácím koncentraci a kontrolu. Baghdatis mění herní plán. Pohání ho zoufalství, mnohem silnější droga než kortizon. Začíná žít pro tuto chvíli. Riskuje a každé zariskování se mu vyplácí. Míček mě přestává poslouchat a spikl se s ním. Důsledně se odráží, jak Baghdatis chce, a to mu dodává sebedůvěru. Jeho počáteční beznaděj se změnila v naději. Ne, ve vztek. Už mě neobdivuje. Nenávidí mě a já nenávidím jeho, šklebíme se a vrčíme a snažíme se zničit toho druhého. Diváci náš vztek přiživují, křičí a dupou po každém bodu. Netleskají, spíš plácají rukama, a všechno to zní primitivně a divošsky.

Baghdatis vyhrává třetí set 6:3.

Nemůžu nijak zpomalit jeho útok. Naopak, je to čím dál horší. Koneckonců je mu jednadvacet, teprve se zahřívá. Našel svůj rytmus, důvod, proč tady je, právo, proč tady být, kdežto já jsem ztratil druhý dech a bolestivě si uvědomuju tikající hodiny ve svém těle. Nechci pátý set. Pátý set nezvládnu. Když se teď moje smrtelnost stala skutečností, začnu taky riskovat. Dostávám se do vedení 4:0. Dvakrát jsem prolomil jeho podání a cílová páska je už zase na dohled, na dosah. Cítím magnetickou sílu, jak mě přitahuje.

Pak ucítím i tu druhou sílu, která mě odtahuje. Baghdatis začíná hrát svůj nejlepší letošní tenis. Vzpomněl si, že je světovou osmičkou. Předvádí údery, o nichž jsem netušil, že je má ve svém repertoáru. Nastavil jsem laťku nebezpečně vysoko, ale on mě teď dotahuje a předhání. Proráží moje podání na 4:1. Podává a snižuje na 4:2.

Teď přichází klíčová hra celého zápasu. Pokud ji vyhraju, znovu tento set ovládnu a v jeho mysli – i v mé – opět nastolím přesvědčení, že měl štěstí, když prolomil jedno moje podání. Pokud prohraju, bude to 4:3 a všechno se vynuluje. Náš večer bude znovu na začátku. Přestože jsme se mlátili navzájem už deset her, pokud tuhle hru prohraju, boj začne nanovo. Hrajeme zuřivým tempem. Má našlápnuto k breaku, nezaváhá – a hru získává.

On ten set vyhraje. Raději umře, než aby ho prohrál. Vím to, on to ví taky a vědí to všichni na stadionu. Před dvaceti minutami jsem byl dva gemy od výhry a postupu. Teď jsem na pokraji zhroucení.

Vyhrává set 7:5.

Začíná pátý set. Mám podání, třesu se, nejsem si jistý, jestli moje tělo vydrží dalších deset minut. Proti mně stojí kluk, který jako by s každým bodem mládl a získával na síle. Říkám si: Nenech to skončit takto. Jakkoli jinak, ale ne takto, nevzdávej dvousetové vedení. Baghdatis taky mluví sám k sobě, hecuje se do dalšího boje. Jsme jako na houpačce, na kyvadle pronikavých bodů. Dělá chybu. Já taky. Zatvrdí se. Já ještě víc. Podávám při shodě, hrajeme šílenou hru, která končí, když on zahraje krátký bekhend a já to naperu do sítě. Zakřičím na sebe. Výhoda Baghdatis.

Setřes to ze sebe. Kontroluj, co můžeš kontrolovat, Andre.

Další bod vyhrávám. Znovu shoda. Radost.

Další bod mu dávám. Bekhend do sítě. Výhoda Baghdatis. Deprese.

Vyhrává i další bod, prolamuje moje podání a jde do vedení 1:0.

Jdeme ke svým židlím. Slyším diváky, jak mumlají první chvalozpěvy na Agassiho.

Usrknu si Gilovy vody, lituju se, cítím se starý. Kouknu se směrem k Baghdatisovi, zajímá mě, nakolik si věří. On ale žádá maséra, aby mu namasíroval nohy. Žádá přerušení hry kvůli ošetření. V levém stehně má natažený sval. Nandává mi to i s nataženým svalem?

Diváci využívají přestávku ke skandování. Do toho, Andre, do toho! Spustí vlnu. V rukou drží transparenty s mým jménem.

Díky za všechno, Andre!

Toto je Andreho dům!

Baghdatis je konečně připravený pokračovat. Když teď prolomil moje podání a ujal se vedení v setu, měl by jet plnou parou vpřed. Místo toho mu přestávka rozhodila rytmus. Získávám jeho podání. Jsme si kvit.

Dalších šest her si oba držíme svoje podání. Pak, za stavu 4:4, při mém podání, hrajeme gem, který trvá snad týden, jeden z nejnamáhavějších a nejneskutečnějších gemů v mé kariéře. Bručíme jako zvířata, bušíme do míčku jako gladiátoři, jeho forhend, můj bekhend. Všichni na stadionu přestávají dýchat. Dokonce i vítr utichne. Prapory na žerdích ochabnou. Za stavu 40:30 Baghdatis zahraje prudký forhend, kterým mě dostane z pozice. Taktak ho stihnu vybrat. Řvu bolestí, míček odehraju zlehka přes síť – a on zahraje další prudký úder na můj bekhend. Běžím na opačnou stranu (ach moje záda!) a taktak ten míček stihnu. Vykroutil jsem si ale páteř. Je zablokovaná a nervy uvnitř aktivní. Sbohem, kortizone. Baghdatis zahraje vítězný míček do prázdné části kurtu. Když kolem mě míček prolétává, vím, že vrchol mého dnešního úsilí je už za mnou. Cokoli od této chvíle udělám, bude na úkor mého zdraví a pohyblivosti.

Podívám se přes síť, jestli si Baghdatis všiml mých bolestí, ale on pajdá. Pajdá? Dostává křeče. Padá na zem a drží se za nohu. Má silnější bolesti než já. Kdykoli bych raději bral vrozené bolesti zad než náhlou křeč v noze. Zatímco se kroutí na zemi, uvědomuju si: Musím jen zůstat na nohou, odehrávat ten zatracený míček ještě chvíli a nechat jeho křeče, aby dokonaly zbytek.

Opouštím veškeré myšlenky na důvtip a strategii. Říkám si: Základy. Když hrajete proti zraněnému soupeři, jde o instinkt a reakci. Tohle už nebude tenis, ale syrová zkouška vůle. Žádná rýpnutí, úskoky, žádná technika nohou. Nic než pořádné údery a tvrdé rány.

Baghdatis je zpátky na nohou a taky přestává taktizovat, přestává přemýšlet, díky čemuž je ještě nebezpečnější. Už nedokážu předvídat, co udělá. Šílí bolestí a nikdo nemůže předvídat šílenost, zejména ne na tenisovém kurtu. Po shodě kazím svoje první podání, pak mu nabídnu šťavnatý servis, něco přes sto deset kilometrů za hodinu, který vrátí. Vítězný úder. Výhoda Baghdatis.

Do prdele. Upadám do deprese. Ten chlápek se nemůže pohnout a ještě mi vezme podání?

Teď, už zase, jsem jediný nepatrný, zbrklý bod od stavu 4:5 v můj neprospěch, což by znamenalo, že Baghdatis bude podávat na vítězství v zápase. Zavřu oči. Znovu kazím první podání. Dám další zkusmé druhé podání, jen abych dostal míček do hry, a on zkazí snadný forhend. Znovu shoda.

Když vaše mysl i tělo balancují na pokraji celkového zhroucení, jeden takový snadný bod vám přijde jako královská milost. Přesto tu milost skoro promrhám. Kazím první podání. Druhé dám a on zahraje return do autu. Další dárek. Výhoda Agassi.

Jsem jeden bod od rozhodujícího vedení 5:4. Baghdatisovi se ve tváři zračí bolest, ale překonává se. Nevzdává se. Bod vyhrává. Shoda číslo tři.

Slibuju si, že pokud znovu získám výhodu, už ji neztratím.

Teď už Baghdatis nepajdá, je to mrzák. Při čekání na moje podání je v předklonu. Nemůžu uvěřit, že dokáže stát na nohou, natož hrát takový zápas. Ten chlapík má tolik odhodlání jako vlasů. Soucítím s ním, zároveň si ale říkám, že mu nesmím projevit žádnou milost. Podávám, on vrací, já v horlivé snaze o prohození zahrávám dlouhý úder. Aut. Nevěřím vlastním očím. Výhoda Baghdatis.

On ji ale nevyužije. Další míček zahraje forhendem metr za základní čáru. Shoda číslo čtyři.

Hrajeme dlouhou výměnu, kterou zakončuju prudkým úderem na jeho forhend, který zkazí. Výhoda Agassi. Slíbil jsem si, že tuhle příležitost nepromarním, pokud přijde, a teď je tady. Ale Baghdatis mi neumožní slib dodržet. Rychle vyhrává další bod. Shoda číslo pět.

Hrajeme absurdně dlouhou výměnu. Každý míček, který se sténáním zahraje, dopadá na čáru. Každý míček, který se skuhráním zahraju já, taktak přeletí síť. Forhend, bekhend, faleš, vysoký míč – pak zahraje míček, který dopadne na základní čáru a odskočí bokem. Zachytím ho na vzestupu a zahraju kamsi do oblak. Výhoda Baghdatis.

Drž se základů, Andre. Uhoň ho, uhoň ho. Pajdá, tak ho přinuť se hýbat. Podávám, on předvede slabý return, honím ho od čáry k čáře, až skučí bolestí a zahraje do sítě. Shoda číslo šest.

Při čekání na moje další podání se opírá o raketu jako stařec o hůlku. Když ale zkazím první servis, přišourá se dopředu jako krab a svou stařeckou holí vrátí druhý mimo dosah mého forhendu. Výhoda Baghdatis.

Jeho čtvrtý brejkbol v tomto gemu. Dávám ostýchavé první podání, tak bídné a mírné, že i mé sedmileté já by se za ně stydělo. Baghdatis přesto vrací defenzivním úderem. Zahrávám na jeho forhend. On pálí do sítě. Shoda číslo sedm.

Zvládám další první podání. On ho vrací, ale jenom do sítě. Výhoda Agassi.

Znovu podávám na vítězství v gemu. Vzpomenu si na svůj slib. Teď mám poslední šanci. Pekelně mě ale bolí záda. Sotva se dokážu otočit, natož nadhodit míček a odpálit ho stodevadesátikilometrovou rychlostí. Samozřejmě kazím první podání. Chci drtit i druhé podání, být agresivní, ale nemůžu. Fyzicky to už nejde. Říkám si: Zahraj to nad jeho ramena, hoň ho ze strany na stranu, až bude zvracet krev. Jenom neudělej dvojchybu.

Snadněji se řekne, než provede. Příjmové pole se scvrkává. Sleduju, jak se postupně zmenšuje. Vidí to i ostatní? Pole má teď velikost karty, je tak malé, že tenisák by se tam nevešel, ani kdybych ho tam položil rukou. Nadhodím míček a zahraju prudké podání. Aut. Samozřejmě. Dvojchyba. Shoda číslo osm.

Diváci nevěřícně křičí.

Dokážu odehrát první podání. Baghdatis mistrovsky vrací. Kurt má ale ze tří čtvrtin otevřený, tak zahraju prudký úder na jeho bekhendovou stranu, tři metry od něho. Utíká za míčkem, ochable mávne raketou, ale nestíhá ho. Výhoda Agassi.

Ve dvaadvacátém bodu tohoto gemu, po krátké výměně, Baghdatis nakonec odehraje bekhend do sítě. Gem Agassi.

Při výměně stran sleduju, jak si Baghdatis sedá. Velká chyba. Mladistvá chyba. Nikdy si nesedej, když máš křeče. Nikdy neříkej svému tělu, že přišel čas na odpočinek, a pak že sis dělal srandu. Tvoje tělo je jako federální vláda. Říká: Dělej, cokoli chceš, ale když tě přistihnu, tak mi nelži. Takže nebude schopný podávat. Nebude schopný zvednout se z té židle.

A pak vstává a jde podávat.

Co toho chlápka drží na nohou?

No jasně, mládí.

Za stavu 5:5 máme bombastickou výměnu. Baghdatis dělá chybu, chce zahrát rozhodující míček, já ho ale prohazuju a vyhrávám. Vedu 6:5.

Je na podání. Dostává se do vedení 40:15. Schází mu jeden bod, aby tenhle zápas posunul do tie-breaku.

Bojuju a dotahuju na shodu.

Pak vyhrávám další bod a mám mečbol.

Rychlá, drsná výměna. Zahraje divoký forhend, a jakmile míček odlétá z jeho rakety, vím, že to je aut. Vím, že jsem tenhle zápas vyhrál, a zároveň vím, že bych neměl energii už ani na jediný úder.

Potkám se s Baghdatisem u sítě, stisknu mu ruku, která se třese, a rychle odcházím z kurtu. Neodvažuju se zastavit. Nesmím se přestat pohybovat. Klopýtám tunelem, tašku pověšenou na levém rameni, ale mám pocit, že mi visí na pravém, protože celé moje tělo je přetočené. Když dorazím k šatně, nejsem schopen jít. Nejsem schopen stát. Padám na zem. Ležím na podlaze. Přicházejí Darren a Gil, sundají ze mě tašku, zvednou mě a položí na masážní stůl. Baghdatise jeho lidi uloží na vedlejší.

Darrene, co se to se mnou děje?

Lež, kamaráde. Natáhni se.

Nemůžu, nemůžu…

Kde to bolí. Máš křeče?

Ne, dusím se. Nemůžu dýchat.

Cože?

Nemůžu… Darrene, nemůžu… dýchat.

Darren s kýmsi dalším mi dává na tělo led, zvedá mi paže, volá doktory. Prosí mě, abych se natáhl a dýchal.

Uvolni se, kámo. Povol. Máš sevřené tělo. Pusť to, uvolni to.

Já ale nemůžu. A v tom je celý problém. Nemůžu to nechat být.

Nade mnou se objevuje kaleidoskop tváří. Gil, tiskne mě za ruku a dává drink na vzchopení. Mám tě rád, Gile. Stefanie, líbá mě na čelo a usmívá se – šťastně nebo nervózně, těžko říct. No ano, samozřejmě, tak to byl ten úsměv. Masér, říká mi, že doktoři jsou už na cestě. Zapne televizi nad stolem. Ať se při tom čekání nenudíte, říká.

Pokouším se ji sledovat. Zleva slyším sténání. Pomalu otočím hlavu a na vedlejším stole spatřím Baghdatise. Pracuje na něm jeho tým. Natahují mu stehenní sval, dostává křeče do kolenní šlachy. Natahují mu šlachu, dostává křeče do stehenního svalu. Zkouší si lehnout na celé tělo, dostává křeče do třísel. Svine se do klubíčka a žadoní, aby ho nechali na pokoji. Všichni odejdou. Zůstáváme tam jenom my dva. Otočím se zpátky k televizi.

O chvíli později mě cosi přiměje obrátit se zpátky k Baghdatisovi. Usmívá se na mě. Šťastně nebo nervózně? Možná obojí. Usměju se na něho.

Z televize zaslechnu svoje jméno. Otočím hlavu. Nejdůležitější okamžiky zápasu. První dva sety, tak snadné. Třetí set, Baghdatis začíná věřit. Čtvrtý, boj na nože. Pátý, nekonečný devátý gem. Jeden z nejlepších tenisových výkonů, jaké jsem kdy podal. Jeden z nejlepších zápasů, jaké jsem kdy viděl. Reportér to nazývá tenisovou klasikou.

Periferním viděním registruju jakýsi pohyb. Otočím se a vidím, jak ke mně Baghdatis natahuje ruku. Jeho výraz říká: Zvládli jsme to. Natáhnu ruku, chytnu ho za jeho a takto setrváváme, ruku v ruce, a na obrazovce se míhají scény z naší zuřivé bitvy.

Konečně nechám svou mysl vyrazit směrem, kterým už dlouho chtěla. Už ji nemůžu brzdit. Už se zdvořile neptá, ale násilně mě tlačí do minulosti. A protože si všímá a ukládá i ty nejmenší detaily, vidím všechno ostře a znepokojivě jasně, každý nezdar, vítězství, soupeření, výbuch hněvu, šek, přítelkyni, zradu, novináře, manželku, dítě, oblek, dopis od fanouška, nepovedený zápas a záchvat pláče. Jako kdyby druhá televize nade mnou vysílala nejdůležitější okamžiky z uplynulých devětadvaceti let, všechno se rychle míhá ve víru ostrých obrazů.

Lidi se mě často ptají, jaké to je, tenhle tenisový život, a já nikdy nevím, jak ho popsat. Tohle slovo bude asi nejpřesnější. Víc než cokoli jiného je to víření – vzrušující, hrozné, úžasné. Dokonce vyvíjí slabou odstředivou sílu, s níž jsem tři desetiletí bojoval. Teď, když ležím na zádech v útrobách centrálního dvorce Arthura Ashe, držím se za ruku s poraženým soupeřem a čekám, až nám někdo přijde na pomoc, dělám to jediné, co můžu udělat. Přestávám s ní bojovat. Zavírám oči a jen se dívám.

1

Je mi sedm a mluvím sám se sebou, protože mám strach a protože mě nikdo jiný neposlouchá. Potichu si říkám: Prašti s tím, Andre, vykašli se na to. Zahoď raketu a odejdi z kurtu, hned teď. Běž dovnitř a vezmi si něco k snědku. Hraj si s Ritou, Phillym a Tami. Sedni si k mámě a skládej s ní puzzle. Nezní to lákavě? Nelíbilo by se ti to, Andre? Prostě se na to vykašlat? Navždy s tenisem skoncovat?

To ale nemůžu. Nejen že by mě otec honil s mou raketou v ruce kolem domu, ale cosi hluboko uvnitř, jakýsi neviditelný sval, mi nedovolí přestat. Nenávidím tenis, nenávidím ho celým svým srdcem, přesto ho dál hraju, buším do míčku celé dopoledne i odpoledne, protože nemám na výběr. Bez ohledu na to, jak moc chci přestat, nemůžu. Prosím sám sebe, abych přestal, ale hraju dál, a tenhle protiklad, rozpor mezi tím, co chci dělat, a tím, co ve skutečnosti dělám, se zdá být podstatou mého života.

V tuto chvíli se má nenávist vůči tenisu zaměřuje na draka, nahrávací stroj, který můj soptící otec patřičně upravil. Černý jako uhel, na velkých pryžových kolech, s nápisem PRINCE provedeným bílými tiskacími písmeny – drak na první pohled vypadá jako obyčejný nahrávací stroj v tenisovém klubu kdekoli v Americe. Ve skutečnosti je to ale živý, dýchající tvor, který vystoupil z mých komiksů. Má mozek, vůli, černé srdce. A děsivý hlas. Při nasávání míčku do břicha vydává odporné zvuky. Když se mu v hrdle zvyšuje tlak, sténá. A když mu míček pomalu stoupá do tlamy, tak ječí. Na okamžik zní drak až hloupě, jako ten stroj na karamel ve filmu Karlík a továrna na čokoládu při polykání Augusta Gloopa. Když ale se smrtící přesností vystřelí míček rychlostí sto sedmdesát kilometrů za hodinu přímo na mě, vydává strašidelný řev. Pokaždé sebou cuknu.

Můj otec draka schválně upravil tak, aby z něho šel strach. Přidělal mu dlouhý krk z hliníkové trubky a úzkou hliníkovou hlavu, která se zatřese při každém výstřelu. A taky ho usadil na vysoký podstavec a posunul až k síti, takže se tyčí nade mnou. Jsem na svůj věk malý. (Vypadám menší, protože se pořád krčím a protože mi otec každý druhý měsíc stříhá vlasy „podle kastrolu“.) Když ale stojím před drakem, vypadám mrňavý. Cítím se mrňavý. A bezmocný.

Drak se nade mnou vypíná nejen proto, aby si vynutil mou pozornost a respekt. Otec navíc chce, aby míčky vystřelované z drakovy tlamy dopadaly k mým nohám tak, jako kdyby padaly z letadla. Kvůli trajektorii jejich letu je pak téměř nemožné odehrát je běžným úderem; každý míček musím zasáhnout hned po odrazu, jinak mě přeskočí. Ani to však otci nestačí. Zasáhni ho dřív! křičí na mě. Zasáhni ho dřív!

Otec křičí všechno dvakrát, někdy třikrát, někdy i desetkrát. Tvrdší úder! ječí. Tvrdší! Jaký to má ale smysl? Bez ohledu na to, jak tvrdě nebo jak brzy míček zasáhnu, on se vrátí. Každý, který pošlu přes síť, se přidá k těm tisícům, které už leží na kurtu. Ne stovkám. Tisícům. Valí se na mě v nepřetržitých vlnách. Nemám žádný prostor, kam uhnout, kam stoupnout, kde se otočit. Nemůžu se hnout, aniž bych nešlápl na míček. A přesto na žádný šlápnout nemůžu, protože otec to nesnáší. Šlápněte na nějaký jeho tenisák a on zaskučí, jako byste mu šlápli na kuří oko.

Každý třetí míček, který drak vystřelí, dopadne na nějaký jiný na kurtu a odskočí bokem. Ve zlomku sekundy se tomu přizpůsobím, včas ho zachytím a odehraju přes síť. Vím, že to není obyčejný reflex. Vím, že na světě není moc dětí, které by ten míček viděly, natož dokázaly zasáhnout. Na své reflexy však nejsem nijak pyšný ani mi nevynesou žádnou pochvalu. Přesně tohle se ode mě očekává. U každého úderu. Když minu, je to průšvih.

Otec říká, že když odehraju 2500 míčků denně, tak každý týden to bude 17 500 a na konci roku pak skoro jeden milion míčků. Matematika je jeho víra. Tvrdí, že čísla nelžou. Kluk, který odehraje milion míčků každý rok, bude neporazitelný.

Zasáhni ho dřív! křičí otec. Sakra, Andre, zasáhni ho dřív. Přitlač. Pořádně!

Teď se tlačí on na mě. Křičí mi rovnou do ucha. Nestačí, že zasáhnu všechno, co na mě drak vystřelí; otec chce, abych to odehrál tvrději a rychleji než drak. Chce, abych draka porazil. Při té představě mě popadá hrůza. Říkám si, že draka nemůžu porazit. Jak může člověk porazit něco, co se nikdy nezastaví? Když nad tím přemýšlím, tak ten drak se hodně podobá mému otci. Jen s tím rozdílem, že otec je horší. Drak alespoň stojí přede mnou, takže ho vidím. Otec stojí za mnou. Vidím ho zřídka, jen ho slyším, ve dne v noci, jak mi řve do ucha.

Silnější horní rotaci! Tvrdší úder! Tvrdší! Ne do sítě! Sakra, Andre! Nikdy ne do sítě!

Nic otce nevytočí víc, než když naperu míček do sítě. Nemá rád, když ho odpálím slabě, křičí, když ho odehraju vysoko, ale když ho napálím do sítě, tak má pěnu u pusy. Chyby jsou jedna věc, síť druhá. Síť je tvůj největší nepřítel, omílá pořád dokola.

Otec toho nepřítele pověsil o patnáct centimetrů výš než normálně, aby pro mě bylo ještě těžší se mu vyhnout. Věří, že když dokážu hrát přes jeho vysokou síť, tak jednou bez problémů zvládnu i tu wimbledonskou. Co na tom, že Wimbledon hrát nechci. Na tom, co chci, vůbec nezáleží. Někdy se s otcem dívám na televizní přenos z Wimbledonu, oba fandíme Björnu Borgovi, protože je nejlepší, nikdy se nezastaví, nejvíc ze všech se blíží drakovi. Já ale nechci být Borgem. Obdivuju jeho talent, energii a styl, jeho schopnost úplně se pohroužit do hry. Jestli ale někdy takové přednosti získám, mnohem raději je uplatním v něčem jiném než Wimbledonu. V něčem, co si sám vyberu.

Tvrdší úder! ječí otec. Tvrdší! A teď bekhend. Bekhend!

Mám pocit, že mi upadne ruka. Chci se táty zeptat, jak dlouho ještě. Ale nezeptám se. Provádím, co mi nakáže. Odehrávám míčky co nejtvrději, pak ještě o něco víc. Při jednom úderu překvapím sám sebe, jak tvrdě a čistě ho provedu. Přestože tenis nenávidím, mám rád pocit, když zasáhnu míček naprosto dokonale. Jenom tehdy nastane klid. Když provedu něco dokonale, vychutnávám si zlomek sekundy příčetnosti a klidu.

Drak však reaguje na dokonalost tak, že další míč vystřelí o něco rychleji.

Krátký nápřah, říká otec. Krátký nápřah – to je ono. Sekni ten míček.

U večeře mi to otec někdy předvádí. Spusť raketu pod míček, říká, a podsekni ho. Udělá pohyb jako malíř štětcem, jemný tah. Asi jediná věc, kterou jsem ho kdy viděl provádět jemně.

Vylepši ten volej, křičí. Nebo se aspoň snaží. Můj otec je Armén narozený v Íránu, mluví pěti jazyky, žádným z nich ale dobře, a jeho angličtina má silný cizí přízvuk. Míchá výslovnost jednotlivých hlásek, takže to zní spíš jako Vylepči ten voulej. Tohle je jeho nejoblíbenější pokyn. Hučí ho do mě tak často, že ho slýchávám i ve svých snech. Vylepči ten voulej. Vylepči ten voulej.

Vylepčuju ten voulej tak dlouho, že už nevidím kurt. Pod žlutými míčky není vidět ani kousek zeleného betonu. Kloužu po nich a zakopávám. Nakonec i otec musí uznat, že těch míčků je tam příliš. Je to kontraproduktivní. Pokud se nebudu moct hnout, nesplníme denní dvouapůltisícovou kvótu. Otec zapne fukar, obrovský stroj na vysoušení kurtu po dešti. Samozřejmě že v nevadském Las Vegas, kde žijeme, nikdy neprší, takže otec používá fukar ke sbírání míčků. Stejně jako nahrávací stroj i tohle je otcův výtvor. Upravil běžný větrák a vytvořil z něho dalšího démonického tvora. Jedna z mých nejranějších vzpomínek – je mi pět, otec mě vyzvedává dřív ze školky, jedeme do železářství a pak ho sleduju, jak vyrábí šílený stroj připomínající sekačku na trávník, který je schopný pohybovat najednou několika stovkami tenisáků.

Teď se dívám, jak tenisáky utíkají pryč od otce, a soucítím s nimi. Jestli jsou drak a fukar živé bytosti, pak jsou živé možná i tenisáky. Možná že dělají to, co bych udělal i já, kdybych mohl – utekl od otce. Když otec shromáždí všechny míčky v jednom rohu, vezme hrablo a nahrne je do řady plechových košů na odpadky, kterými krmí draka.

Otočí se a spatří, že ho pozoruju. Na co sakra čumíš? Odehrávej! Odehrávej!

Bolí mě rameno. Už nedokážu odpálit ani jeden míček.

Odpálím další tři.

Už nevydržím ani minutu.

Zvládnu dalších deset.

Dostávám spásný nápad. Jakoby náhodou odpálím míček schválně vysoko přes plot. Dokážu ho zasáhnout dřevěným rámem rakety, takže to vypadá jako nepovedený úder. Dělám to, když si potřebuju vydechnout, a napadne mě, že musím být fakt dobrý, když záměrně dokážu špatně zasáhnout míček.

Otec zaslechne náraz míčku na dřevo a zvedne oči. Vidí míček, jak letí ven z kurtu. Zakleje. Slyšel ale náraz míčku na dřevo, takže ví, že to byla náhoda. A kromě toho jsem aspoň míček neodpálil do sítě. Vyjde ze dvora do pouště. Mám čtyři a půl minuty, abych chytil dech a mohl pozorovat sokoly líně kroužící po obloze.

Otec je rád střílí. Náš dům je pokrytý jeho oběťmi, mrtvými ptáky, kterých je na střeše tolik jako tenisáků na kurtu. Otec říká, že nemá rád sokoly, protože střemhlav útočí na myši a další bezbranné pouštní tvory. Nesnese představu, že něco silného loví něco slabého. (To platí taky o jeho rybaření – kdykoli něco chytí, políbí to na šupinatou hlavu a hodí zpátky do vody.) Žádné výčitky ale nemá, když loví mě. Nedělá mu nejmenší problém, když lapám po dechu chycený na jeho háčku. Nevidí ten rozdíl. Kašle na to. Neuvědomuje si, že já jsem ten nejbezbrannější tvor v téhle bohem zapomenuté poušti. Choval by se ke mně jinak, kdyby si to uvědomil?

Teď se vrací na kurt, mrskne tenisák do koše a všimne si, že pozoruju sokoly. Zamračí se. Co tady sakra děláš? Přestaň přemýšlet. Žádné zasrané přemýšlení!

Síť je největší nepřítel, ale přemýšlení je smrtelný hřích. Přemýšlení je podle otce zdrojem všeho špatného, protože je opakem dělání. Když mě přistihne na kurtu ponořeného do myšlenek, reaguje, jako by mě načapal, jak mu kradu peníze z portmonky. Často uvažuju, jak bych mohl přestat přemýšlet. Přemítám, jestli na mě otec křičí, abych přestal přemýšlet, protože ví, že jsem přemýšlivý od přírody. Nebo mě k přemýšlení dohnal tím svým křikem? Je moje přemýšlení o jiných věcech než o tenisu projevem vzdoru?

Tou představou se utěšuju.

Náš dům je přerostlou boudou, postavenou někdy v sedmdesátých letech, s bílou štukovou omítkou, místy odloupnutou. Na oknech jsou mříže a na střeše, pod všemi těmi mrtvými ptáky, dřevěné šindele. Spousta je jich však uvolněných nebo úplně chybí. Na dveřích visí kravský zvon, který zazvoní pokaždé, když se otevřou dveře, jako zahajovací gong v boxu.

Vysokou betonovou zeď kolem domu otec natřel jasně zelenou barvou. Proč? Protože zelená je barvou tenisového kurtu. A protože otec rád naviguje návštěvy: Zahněte doleva, projeďte půl bloku a pak se dívejte po jasně zelené zdi.

Ne že by k nám ale nějaké návštěvy jezdily.

Ze všech stran obklopuje dům poušť. Samá poušť, pro mě synonymum smrti. Jen trnité keře, jerišské růže a chřestýši. Jediným důvodem existence pouště okolo našeho domu je, aby lidi měli místo, kam odhodit nepotřebné věci. Matrace, pneumatiky, jiné lidi. V dálce se jako přelud třpytí Las Vegas – kasina, hotely, hlavní ulice. Otec do tohoto přeludu každý den dojíždí. Pracuje jako šéf obsluhujícího personálu v jednom kasinu, ale odmítá bydlet blíž k městu. Přestěhovali jsme se sem, doprostřed ničeho, do srdce nicoty, protože jenom tady si otec mohl dovolit dům s dvorem dost velkým na to, aby se tam vešel ideální tenisový kurt.

Další raná vzpomínka – objíždění Las Vegas s otcem a realitním makléřem. Bylo by to legrační, kdyby z toho nešla taková hrůza. U jednoho domu za druhým, ještě než makléř stačil zastavit, otec vyskočil z auta a rázoval si to po cestičce ke vchodu. Makléř, v těsném závěsu za ním, drmolil o místních školách, míře kriminality a úrokových sazbách, ale otec ho neposlouchal. Civěl přímo před sebe, vtrhl do domu, prošel obývákem a kuchyní na dvůr, kde vytáhl z kapsy svinovací metr a odměřoval jedenáct na čtyřiadvacet metrů, rozměry tenisového kurtu. Pak zakřičel: Malej! Jdeme! A vyrazil zpátky kuchyní a obývákem a po cestičce k autu, v patách s makléřem, jenž mu sotva stačil.

Byli jsme si prohlídnout dům, který zoufale chtěla starší sestra Tami. Žadonila, aby ho otec koupil, protože měl tvar písmene „T“, T jako Tami. Otec ho skoro koupil, asi proto, že „T“ je jako tenis. Mně se ten dům líbil. I matce. Dvůr byl ale o pár decimetrů kratší.

Moc malej! Jdeme!

Nakonec jsme přišli do tohoto domu, s dvorem tak velkým, že ho otec ani nemusel měřit. Stál uprostřed, pomalu se otáčel kolem dokola, rozhlížel se a šklebil. Spatřil budoucnost.

Koupeno, řekl potichu.

Ještě než jsme stačili do domu odnést poslední krabici, začal otec stavět svůj vysněný kurt. Dodnes nevím, jak to udělal. Nikdy ani jediný den nepracoval na stavbě. Nevěděl nic o betonu, asfaltu, odvodnění. Nečetl žádné knihy, neradil se s odborníky. Měl v hlavě představu a rozhodl se ji uskutečnit. Jako spoustu jiných věcí i ten kurt vytvořil svou svéhlavostí a energií. Myslím, že něco podobného dělá i se mnou.

Samozřejmě že potřeboval pomoc. Betonování je těžká práce. Takže jsme každé ráno vyrazili do jedné nálevny ve městě, kde otec naverboval pár starých kámošů, kteří se tam potloukali. Mým oblíbencem byl Rudy. Zjizvený a silný, vždycky se na mě podíval s takovým zvláštním úsměvem, jako by chápal, že nevím, kdo jsem a co tady dělám. Rudy a jeho chlapi pak jeli za náma do domu, kde jim otec řekl, co je třeba udělat. Po třech hodinách jsme s otcem zajeli do McDonaldu pro hory hamburgerů a hranolek. Když jsme se vrátili, otec mě nechal zazvonit na kravský zvon a svolat chlapy k obědu. Nejraději jsem odměňoval Rudyho. Hrozně rád jsem ho pozoroval při jídle, cpal se jako vlk. Líbila se mi představa tvrdé práce, po níž přichází sladká odměna – pokud tedy ta tvrdá práce neznamenala odehrávání tenisáků.

Dny s Rudym a hamburgery rychle přešly. Otec měl najednou svůj tenisový kurt na dvorku, což znamenalo, že já mám svoje vězení. Pomáhal jsem chlapům při stavbě svojí cely. Pomáhal jsem odměřovat a kreslit bílé čáry, které pak vymezily můj životní prostor. Proč jsem to dělal? Neměl jsem na výběr. To je důvod všeho, co dělám.

Nikdo se mě nikdy neptal, jestli chci hrát tenis, a už vůbec ne, jestli chci žít jen pro něj. Matka se domnívala, že jsem se narodil proto, abych byl knězem. Říká ale, že otec se už dlouho před mým narozením rozhodl, že budu profesionálním tenistou. Pak dodá, že když mi byl jeden rok, utvrdil jsem otce ve správnosti jeho rozhodnutí. Při sledování ping-pongu jsem pohyboval jen očima a ne celou hlavou. Otec zavolal matku.

Podívej, řekl jí. Vidíš, jak pohybuje jenom očima? Rozený tenista.

Matka říká, že když jsem byl ještě v postýlce, otec mi nad hlavu pověsil tenisáky a chtěl, abych do nich bouchal malou pálkou, kterou mi páskou přilepil k ruce. Ve třech letech mi dal dětskou tenisovou raketu a řekl, ať bouchám do všeho, co mi přijde pod ruku. Zaměřil jsem se na slánky a pinkal je skrz okno. Mlátil jsem s ní do psa. Otec se nikdy nerozčílil. Rozčiloval se kvůli spoustě věcí, ale nikdy ne kvůli tomu, že jsem do něčeho tloukl tenisovou raketou.

Ve čtyřech letech mi začal zařizovat „zápasy“, při nichž jsem si mohl zapinkat s tenisovými velikány, kteří projížděli městem. Prvním byl Jimmy Connors. Otec mi řekl, že Connors je jedním z nejlepších hráčů historie. Na mě však víc zapůsobil tím, že měl stejný účes jako já. Když jsme dohráli, Connors řekl otci, že ze mě bude výborný tenista.

To už vím, odvětil otec podrážděně. Výborný? Bude světová jednička.

Nechtěl od Connorse potvrdit svoje přesvědčení. Hledal někoho, kdo by mi dal lekci v tenisu.

Kdykoli Connors přijede do Las Vegas, otec mu vyplétá rakety. Je v tom mistr. (Kdo jiný než můj táta do výpletu dostane potřebné napětí a udrží je?) Vždycky to probíhá stejně. Connors dá ráno otci vak s raketami a o osm hodin později se já a otec s Connorsem setkáme v nějaké restauraci na hlavní třídě. Otec mě pošle dovnitř. Já svírám v rukou nově vypletené rakety a ptám se hlavního číšníka, kde najdu pana Connorse. Číšník mě pošle k zadnímu stolu, kde sedí Connors se svým doprovodem. On uprostřed, zády ke zdi. Podám mu rakety, opatrně, neřeknu ani slovo. Konverzace u stolu utichne a všichni si mě prohlížejí. Connors si drsně vezme rakety a položí je na židli. Na okamžik se cítím důležitě, jako kdybych právě doručil čerstvě nabroušené kordy jednomu ze tří mušketýrů. Connors mi pak rozcuchá vlasy, řekne něco sarkastického o mně nebo otci a celý stůl vybuchne smíchy.

Čím líp hraju tenis, tím hůř si vedu ve škole, a dost mi to vadí. Mám rád knihy, ale cítím, že jsou silnějším soupeřem. Mám rád i své učitele, ale nechápu moc z toho, co říkají. Myslím si, že se neučím a nezpracovávám fakta stejným způsobem jako spolužáci. Mám vynikající paměť, ale dělá mi problém soustředění. Všechno potřebuju vysvětlit dvakrát nebo třikrát. (Že by kvůli tomu na mě otec všechno křičel dvakrát?) Vím taky, že otec nelibě nese každou chvíli, kterou prosedím ve škole; je to totiž na úkor času stráveného na kurtu. Takže když nebudu mít rád školu a nebudu prospívat, otec to bude brát jako projev oddanosti.

Občas, když mě a sourozence veze do školy, usměje se a řekne, že má pro nás návrh. Místo do školy vás vezmu do sportovního centra, kde si celý dopoledne můžete mlátit raketama do míčků. Co vy na to?

Víme, co od nás chce slyšet. Takže to řekneme. Hurá!

Ale matce ani slovo, dodá otec.

Sportovní centrum Cambridge Racquet Club je dlouhé, nízké skladiště, kousek na východ od hlavní třídy, s deseti kurty s tvrdým povrchem a divným pachem – prach, pot, oleje plus cosi kyselého, zkaženého, co nedokážu určit. Otec se v centru chová, jako by patřilo k našemu domu. Stojí vedle majitele, pana Fonga, a oba nás sledují, dávají pozor, abychom opravdu hráli a nemarnili čas plkáním nebo smíchem. Nakonec se ozve krátký hvizd, zvuk, který bych poznal kdekoli. Otec strčí prsty do pusy a jednou hlasitě hvízdne, což znamená, že hra, set i zápas skončily, přestaňte hrát a nasedat do auta, teď hned.

Mí sourozenci skončí vždycky dřív než já. Nejstarší Rita, starší bratr Philly i Tami – všichni hrají dobře tenis. Jsme jako tenisoví Trappovi. Já – nejmladší – jsem ale nejlepší. Říká to otec; mně, sourozencům i panu Fongovi. Andre je ten vyvolený. Proto mi otec věnuje největší pozornost. Jsem poslední, největší nadějí klanu Agassiů. Někdy mi ta mimořádná otcova pozornost dělá dobře, jindy bych ale byl nejraději neviditelný, protože z otce jde občas strach. Dělá totiž různé věci.

Často si například strčí palec a ukazovák do nosu a bez ohledu na bolest si z něho vytrhne chuchvalec černých chlupů. Takhle se upravuje. Ve stejném duchu se holí, nepoužívá mýdlo ani pěnu. Prostě si čepelkou přejíždí po tvářích a bradě a řeže si kůži do krve, kterou si pak nechává na obličeji zaschnout.

Když je otec vystresovaný nebo zmatený, zírá do prázdna a mumlá: Miluju tě, Margareto. Jednoho dne se matky zeptám, s kým to mluví a kdo to je ta Margareta.

Matka odpoví, že když byl otec v mém věku, bruslil na zamrzlém rybníku a praskl pod ním led. Otec se propadl a skoro utopil – na dlouhou dobu přestal dýchat. Z vody ho vytáhla a oživila nějaká žena jménem Margareta. Nikdy předtím ani nikdy potom ji neviděl. Čas od času ji ale spatří ve své mysli, mluví k ní a tiše jí děkuje. Říká, že tohle vidění na něj přichází jako záchvat. Neuvědomuje si, když k tomu dojde, a v paměti mu zůstávají jen rozmazané obrazy.

Otec má násilnickou povahu a je stále připravený k boji. Pořád nacvičuje boxerské údery. V autě s sebou vozí topůrko od sekery. Z domu vychází s hrstí soli a pepře v každé kapse pro případ, že by se dostal do nějaké pouliční bitky a potřeboval někoho oslepit. Nejdrsnější bitvy ale svádí sám se sebou. Trpí chronickou ztuhlostí krku a neustále si uvolňuje krční kosti, kdy zuřivě kroutí a škube hlavou. Když to nepomůže, zatřese se jako pes, švihá hlavou ze strany na stranu, až mu v krku pěkně křupne. Pokud ani tohle nepomůže, uchýlí se k těžkému boxovacímu pytli, který máme pověšený před domem. Stoupne si na židli, sundá pytel a strčí hlavu do prázdného postroje. Pak odkopne židli a propadne se o nějakých třicet centimetrů, kde ho prudce zabrzdí postroj. Když jsem ho takto uviděl poprvé, procházel jsem právě obývákem. Zvedl jsem oči a vidím otce, jak odkopává židli, visí za krk s nohama metr nad zemí. Byl jsem přesvědčený, že se zabil. Utíkal jsem k němu v hysterickém záchvatu.