Poprvé vydáno v USA nakladatelstvím Dutton Children’s Books, divizí Penguin Young Readers Group, Penguin Group (USA) Inc., v roce 2004.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Lauren Myracleová, 200X

Translation © Vanda Ohnisková, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-945-9

Pro Ariel, jejíž máma je (většinou) moc hodná holka

Říct nahlas, co chci od života

Když má člověk narozeniny, tedy přinejmenším čtrnácté narozeniny, ví, že jsou… no… jak to říct… tak nějak složitější než všechny jeho předešlé narozeniny. Nebo jsem si to myslela jednoduše jenom kvůli tomu, že ten den bylo čtrnáct právě mně. Mně, mně, mně, mně! Čtrnáct, čtrnáct, čtrnáct, čtrnáct!!!

V příjemně teplé posteli jsem si napnula prsty na nohou a natáhla si paže nad hlavu. A pak jsem je co nejrychleji nechala volně zase spadnout na postel. Matrace se pode mnou zhoupla, šťastně jsem si vydechla a zamyslela se nad svým životem. Čtrnáct roků a jede se dál, milá zlatá! To je už opravdu hodně narozenin!

Ty hodně dávné narozky si už nepamatuju. Byly určitě nějaké dortíky a stopro jsem vypadala s dortovou polevou ve vlasech fakt k sežrání… prostě klasika. Když jsem slavila třetí rok, teda aspoň se to u nás v rodině traduje, nakláněla jsem se na židli tak dozadu, že se převrátila — samozřejmě i se mnou. Táta povídal, že jsem dopadla hlavou pěkně tvrdě na podlahu, až to křuplo. Taky říkal, že se moje starší ségra Sandra rozbrečela, protože se o mě strašně bála. Tý jo, to je fakt sladký (a taky trošinku legrační).

A další pozoruhodné narozeninové momenty:

— mimořádně nádherný pohádkový dort, který mi máma upekla, když jsem měla čtyři

— kufřík s nářadím, co mi dal táta k sedmým narozeninám, protože jsem si ho přála

— ta (no jasně, dnes mi to připadá už trapné, ale stejně je to skvělá vzpomínka) holčičkovská odpolední oslava k mým devátým narozeninám. Měly jsme všechny na sobě slavnostní šatečky — stejně jako naše panenky — a máma nám nachystala sendviče s okurkou, které nikdo nejedl.

Pak jsem pokročila do světa dvoumístných čísel. Což bylo fakt něco, i když mě to docela děsilo… Tehdy jsem dokonce napsala sama sobě lístek, na kterém jsem si dodávala odvahu, abych to všechno zvládla, a schovala jsem si ho za jednou starou ozdobnou lištou v našem trošku staromódním domě. Společně s čokoládovou tyčinkou. Pak ale jeden víkend tátu zachvátilo krátkodobé (jak jinak, že) budovatelské nadšení a rozhodl se, že náš dům trošku zmodernizuje. A lištu strhl. Sbohem, čokoládo. Sbohem, povzbudivý vzkaze. Jak smutné!

Na jedenácté narozeniny jsem pořádala doma oslavu i s přespáním a pamatuju si, že jsem byla tak rozrušená, že jsem nedokázala ani chvíli sedět v klidu. Poskakovala jsem na pohovce, nemohla se dočkat, až holky přijedou, a jen jsem si v duchu pořád dokola opakovala už přijeďte, už přijeďte…

To byly ty narozky, na kterých jsem od Amandy dostala koťátko, naši Medulku, která tehdy měla ještě strašně malinkaté tělíčko, zato veliké tlapky. A tak skřípavě a žalostně mňoukala. Pojmenovala jsem ji Medulka, aby se to podobalo Amandině kočce Zlatulce. Tehdy jsme totiž byly s Amandou ty největší kámošky na světě. Medulka pořád ještě skřípavě mňouká, ale my s Amandou už nejlepší kamarádky nejsme. Vlastně nejsme už kamarádky vůbec.

Jak se to stalo? Jasně, vím to moc dobře. Byla jsem přeci u všech těch trhlin, prasklin a zdánlivě nedůležitých odlišností, které se postupně hromadily, a nakonec z nich vznikla situace, kdy už Amanda v mém životě nebyla. Jenomže stejně — jak se to stalo? Proč se to stalo?

A to je i příklad toho, jak je to všechno složité, když je vám čtrnáct: přehráváte si svůj dosavadní život a… divíte se.

Ten rok, co jsem slavila dvanáctiny, mě máma s tátou pozvali do opravdu prima restaurace na speciální narozeninovou večeři. Mohla jsem si s sebou vzít jednu kamarádku a pozvala tehdy Danu, která se mezitím stala mou novou Amandou. Teda ve skutečnosti samozřejmě že ne tak docela. Ne že by Dana nebyla stejně fajn jako Amanda, protože to tedy rozhodně je, i když to zní fakt hloupě a hrozně.

Dana totiž byla (a dodnes je) úžasná, spolehlivá, loajální a opravdová. Možná že s ní nebylo takové vzrůšo jako s Amandou, ale to rozhodně nebyla Danina chyba.

No, v každém případě to nehraje žádnou velkou roli, protože tehdy na podzim jsme šly do sedmičky a na scénu vstoupila Mata. A Mata to „vzrůšo“ hned zastala. A zastala toho mnohem víc. Poprvé jsem se s ní potkala v tělocviku a v šatně jsem si hned všimla, že nosí tanga. Ach bože, já teda byla v pěkném šoku.

Na třinácté narozeniny mi máma dovolila, abychom se, tedy já, Dana a Mata, nechaly v místním kosmetickém salonu profesionálně nalíčit. Ty třpytivé oční stíny, co jsem si tehdy koupila, mám ještě teď.

Ten večer jsme si moc užily, ale když na něj tak vzpomínám, z nějakého důvodu se cítím melancholicky. Teda tak nějak melancholicky. Lehounce melancholicky, ne úplně melancholicky.

Otočila jsem hlavu a podívala se na hodiny. Bylo půl osmé, což znamenalo, že bych se měla skulit z postele a vypravit do školy. Jenomže místo toho jsem nechala spadnout hlavu znovu na polštář, protože jsem s tím svým přemýšlením ještě neskončila. Protože i když byly všechny moje narozeniny tak důležité, už tu nebyly. Byly v minulosti. A to, že mi bylo právě čtrnáct, byla přítomnost. Odehrávalo se to právě teď a znamenalo to, že jsem zase o krok blíž dospělosti. A moje pocity, co jsem z téhle skutečnosti měla, mě úplně pohltily.

Z velké části jsem byla hlavně vzrušená. Dospívání znamená, že má člověk víc privilegií, víc svobody, jednoho dne snad i auto — tý jó! Třeba možná i kabriolet, ale na ten si budu muset ještě počkat, dokud mi nebude dvacet a nebudu bydlet sama, protože mamka s taťkou by mi nikdy nedovolili, abych jezdila v autě, co nemá střechu.

Jenomže tu jsou i věci spojené s dospělostí, ze kterých se mi svírá žaludek. Jakože si třeba dělám starosti, že bych mohla začít být nudná a vážná (řečeno velmi vážným hlasem). A trápí mě i to, jak neúprosně plyne jeden měsíc za druhým… plynou a plynou a jednoho dne budu ležet v rakvi. Bum, bum… už slyším, jak do ní zatloukají hřebíky… Jo, jo, copak to není opravdu krásná narozeninová představa?

Jenomže smrt je ještě daleko, fakt hodně hodně daleko. Teda aspoň v to doufám. A na obzoru vidím něco mnohem bližšího, něco, co mně dělá mnohem větší starosti… a jmenuje se to střední škola.

Dnes je jedenáctého března a školní rok končí osmadvacátého května, takže z toho plyne, že mi na základce zbývá něco málo přes dva měsíce. Pak bude léto a pak…bác ho. Začne nová škola a já, Viki Perryová, budu prvňačka na střední.

Byla jsem z té myšlenky úplně paf, tak paf, že když jsem na chodbě před svým pokojem uslyšela bráchu se ségrou, jak mi zpívají k narozeninám, byla jsem ráda, že mi něco odvede pozornost jiným směrem.

„Máš ráda vafle?“ zaječela Sandra z chodby.

„Jo, mám rád vafle!“ pištěl Tom.

„Máš ráda pomerančovej džusík?“

„Jo, mám rád pomerančovej džusík!“

Dveře se rozletěly a já se usmála, protože jsem uviděla, že zpívající partičku nevede ani Sandra ani Tom, ale moje téměř zbrusu nová pidisestřička Maggie, která je ještě moc malá i na to, aby uměla lézt.

„Hop, hopky, hop, nejvyšší čas na snídani!“ křičeli jednohlasně Sandra s Tomem, zatímco mimčo Maggie se legračně kroutilo před Sandrou, která je držela před sebou jako pytel mouky.

„To jste mně nachystali snídani pěkně do postele, partičko?“ zeptala jsem se.

„Ach, to by od nás ale bylo pěkné, co?“ odpověděla Sandra a přitáhla si Maggie blíž k tělu, aby se jí pohodlněji nesla. „Ale… nenachystali.“

„Já jsem ti ale donesl tohle,“ ozval se Tom a žuchl sebou ke mně na postel a podal mi půl plátku žvýkačky.

„Tý jo, díkec.“

„A teď si dám hlavu pěkně k tobě do podpaží,“ dodal, nalehl na mě svým teplým sedmiletým tělem a zabořil mi hlavu do ramene, aby si ji zahřál.

„Řekls podpaží, ne?“ řekla jsem se smíchem, protože mne to lechtalo. „A už toho nech!“

„Hele, tak pojď už dolů a dej si ty božský vafle, jo?“

„Jo. Dals je už kvůli mně do toustovače?“

„Jasně že jo,“ odpověděl Tom a dal mi pusu na tvář. Pak vyskočil z postele a vyrazil z pokoje. Sandra se vydala za ním.

„Sandro, počkej!“ zavolala jsem na ni a skopla přikrývku. „Můžu s tebou na vteřinu mluvit?“

Otočila se. „Co se děje?“

„Hele, chci ti říct něco trapnýho. Je to blbý, ale musím to někomu říct. A ty seš moje velká sestra, tááákže…“

Sandra se podívala na hodinky.

„Hele, víš, dělám si starosti kvůli té střední,“ vypadlo ze mne rychle.

Podívala se na mě, jako bych se zbláznila. „Cože? A proč?“

Podívala jsem se na ni, jako by se zbláznila ona. „No, protože je to střední!“

„Vždyť ještě nemáš dodělanou základku! A je teprve březen!“

„To je, ale co bude po březnu? Duben. A co bude po dubnu? Květen. A co bude po —“

„Viki, já měsíce umím. Umím je od čtyř let.“

Vstala jsem a vzala jsem si opatrně, s ohledem na její stále ještě trochu viklavou hlavičku, do náruče Maggie. Přitiskla jsem ji k sobě a zašeptala: „Maggie, já ti pomůžu. Já ti pomůžu, když budeš mít nějaký trable, neboj. Já jo.“

„Ach bože,“ hlesla jen Sandra.

Maggie vydala ze sebe něco jako „huhu“, to jí jde opravdu dobře. A je tak měkká, celá k pomazlení.

„Viki, víš, co je tvůj problém? Musíš změnit celý svý paradigma.“

„Cože?“

„Paradigma. Jakože model. Tvůj celej pohled na svět.“ Sandra se opřela o rám dveří. „Jak se vůbec, Viki, díváš na svět?“

„Hm… že by očima?“

Sandra se už skoro usmála, ale ještě se jí úsměv podařilo potlačit.

„Viki, jestli se bojíš střední —“

„Já jsem přece nikdy neřekla, že se jí bojím,“ přerušila jsem ji.

„Tak se tím přestaň tak zabývat. Žij tady a teď, má drahá malá sestřičko.“

„Žij tady a teď,“ zopakovala jsem po ní.

„Jasně. Přestaň se zaměřovat na březen, pak na duben a potom na květen a tak dál až do nekonečna. Přestaň myslet lineárně. Tak přímočaře. Však víš, co znamená lineární, ne?“

Jen jsem se na ni upřeně podívala.

Podívala se na mě stejným způsobem, jako by mi chtěla dát najevo, že v tomto případě tedy nechápe, v čem ten problém vězí. „Začni se ptát sebe sama — co můžu udělat teď? Jak můžu změnit svůj život v týhle chvíli?“

„Ségra, ty zase čteš ty svý pomož-si-sám příručky o tom, jak žít, že jo?“

Teď, když má Sandra vysokou už na spadnutí, začala číst knížky, které se jmenují něco jako Jakou barvu má tvůj padák? nebo Kdo mi dal někam jinam můj sýr?

„Hodláš se mě zeptat, jakou barvu má můj sýr?“

„Hele, Viki, ty seš ta, která po mně chtěla radu,“ odpověděla a vzala si ode mě Maggie. „Takže se teď obleč a přijď dolů, ty naše oslavenkyně.“

Skočila jsem zpět do postele. „Ach božínku. Copak by se můj život tady a teď nemohl odehrávat v posteli? Řekněme nějakou delší dobu v posteli?“

„Ne! Musíš se pohnout dopředu, i když nechceš. A hádej proč? Protože jediná horší věc než dospívání, je když —“

Schovala jsem si hlavu v dlaních. „Uááá. Nedospíváš… Fakt nemůžu uvěřit, žes to právě řekla.“

„Já to neřekla. Tos řekla ty.“ Sandra si projela rukou světlou hřívu. „Já jsem chtěla říct, že jediná horší věc než dospívání je, když se nikdy nenaučíš jak dospívat,“ pronesla a podívala se na mě lišácky. Úporně jsem se snažila vymyslet, co bych jí mohla odpovědět, ale nic mne nenapadlo.

Maggie si říhla a z úst jí stekl pramínek slin, který dopadl Sandře na halenku.

„Jo, já to cítím stejně,“ pronesla jsem se smíchem. Zvedla jsem Maggiinu drobounkou pěstičku a jemně ji plácla vítězoslavně do dlaně.

Dorazila jsem do školy, kde jsem našla svou skříňku ozdobenou balonky, fáborky a nevysvětlitelně i minižužu bonbony, těmi v pastelových barvách, co mají mít údajně ovocnou příchuť.

Zpoza dveří do třídy na mě vyskočily Mata s Danou. „Překvapení!“ zařvaly. „Všechno nejlepší!“

Rozzářila jsem se, objala je a pověděla jim, že jsou ty nejlepší kamarádky na celém světě. Pak jsem odtrhla jeden světle zelený bonbon a ukázala jim ho. „Tak že byste mi to vysvětlily?“

„Jasně, no přece žužu, ne,“ prohlásila Mata. „Ze žužu rostou prsa, copak to nevíš?“

„Ach bože, to teda určitě!“ zpochybnila jsem její slova a pokračovala ve výslechu. „A co jako tím chcete říct?“

„No, chceš si snad Larse udržet, nebo ne?“

„Hele, Lars mě nemá rád kvůli mým prsám. Nebuďte hnusný!“

„Jasně že ne,“ ujistila mne hned Dana, a protože to je Dana, myslela svou poznámku opravdu upřímně a hezky.

Ale protože Mata je Mata, rozesmála se. Jakože: Samozřejmě že tě Lars nemá rád kvůli tvým prsám, vždyť taky žádný nemáš!

Navíc si Mata prochází zahořklým obdobím. Larsův nejlepší kamarád Bryce se s ní minulý měsíc rozešel (a to na facebooku, fuj!) a ona se z toho ještě nevzpamatovala a nebyla to žádná sranda.

Položila jsem jí ruku na rameno. „Jasně. Musíme probrat pár věcí. Tak za a) Lars mě má rád, protože jsem to já. Ne kvůli mýmu tělu.“

Mata si odfrkla.

„A za b) přestože si Lars mimořádně považuje mého smyslu pro humor, mých vtípků, morální síly —“

Znovu si odfrkla. Zaryla jsem jí prsty do měkkého masa mezi lopatkami.

„Ehm…“ pokračovala jsem, zatímco vyjekla bolestí. Nevšímala jsem si ani toho, jak se pod mým stiskem scvrkává jako zlá čarodějnice, kterou opouštějí síly. „A přestože všechno, co jsem právě řekla, je pravda, připouštím, že je možné — vždyť je to kluk, že za c) přitahuje ho ke mně i fakt, že jsem neuvěřitelně sexy.“

„Takhle neuvěřitelně namyšlená osoba?“ ozvala se Mata ze své pokroucené pozice. „To se z člověka stane, když má čtrnáct?“

Zrudla jsem. I když jsem měla plno řečí o prsou a sexy vzhledu, byly to jen silné řeči. V podstatě jsem svou sebejistotu hrála. Jistěže jsem doufala, že připadám Larsovi sexy, ale v žádném případě bych se kolem něj nikdy neproducírovala a nevykřikovala: „Hele, mrkni na mě, zlato! Jsem sexy, co?“

Pustila jsem ji. „A konečně za d) když mají ze žužu růst prsa a ty si myslíš, že potřebuju větší prsa, abych si Larse udržela, proč jsi mně dala tyhle minižužu, co?!“

Myslela jsem si, že tím jsem ji dostala, ale ve skutečnosti jsem jí spadla přímo do pasti.

„Hele, Řím za den nepostavíš,“ odpověděla.

Utrhla jsem ze skříňky další žužu, tentokrát růžové, a hodila ho po ní. Pak jsem utrhla dalších pět nejrůznějších barev a udělala totéž. Uhýbala před nimi a pištěla.

„Holkýýý,“ napomenula nás Dana a přelétla chodbu pohledem, jestli nejde nějaký učitel. Pak se jedno žužu odrazilo od Maty a zasáhlo Danu do tváře. Trhla hlavou směrem ke mně.

„Teda, Vikííí,“ pronesla a tón jejího hlasu naznačoval, že jsem se nerozhodla dobře.

„Jéje,“ pronesla jsem jen.

Dana nechala se zad sklouznout baťoh, zachytila si řemen pod paží a rozepnula zadní kapsu.

„Co učitelé?!“ zavolala jsem, protože teď mi byla její strategie „přežití“ vhod. „Ach, ti strašně přátelští učitelé!“

„Prosím, podrž ji, jo?“ požádala Dana Matu.

„Jasně,“ souhlasila Mata a přidržela mi ruce pevně za zády, než Dana vytáhla zpola plný balíček minižužu.

„Promiň! Promiň!“ křičela jsem. „Už nikdy tě žužovat nebudu, slibuju!“

V téhle chvíli na nás zíraly už i ostatní holky, ale nepletly se do nás. My tři se rády chováme ulítle. Líbí se nám to, i když jsme už osmačky a měly bychom být nad takovými věcmi povznesené. Já osobně doufám, že nám tyhle legrácky vydrží celou základku a vlastně i potom. Vlastně jsem se — tady a teď — rozhodla, že to bude moje mise: Ano, střední se blíží, ale ne že bych se tím hodlala nějak moc zabývat, vždyť žiju tady a teď, že ano. Ale poťouchlá zůstanu tak jako tak!!!

„Mato?“ ozvala se Dana. „Přidáš se ke mně a zazpíváme naší drahé Viki oslavnou píseň k narozeninám?“

„To není nutné, fakt že ne,“ zaprotestovala jsem. „Fakt, vážně ne.“

Dana udělala krok blíž a začala pohupovat pytlíkem s bonbony. „Viki má narozeniny…“

Mata se k ní připojila. Pevně mě držela a kolenem se mi zabodla do zad, abych se jí ze sevření nevykroutila. „Viki má narozeniny, my máme přání jediný…“

Dana mezitím rozvázala uzel na sáčku žužu. „Štěstí, zdraví…“ Zvedla sáček a vysypala mi jeho obsah na hlavu, „hlavně to zdraví!“

Pár kousků žužu se mi nalepilo na vlasy. Pár mi jich zapadlo za tričko. Voněly sladce a na kůži mi zanechaly stopy sladkého pudru.

Mata se hýkavě chichotala tak křečovitě, že jí povolily svaly a společně jsme se poroučely na podlahu. Ostatní nás museli překračovat. Malena, mimořádně protivná, namyšlená husa a rozhodně žádná moje kamarádka, si opovržlivě odfrkla.

„Máš žužu v copu,“ upozornila mě.

„Já to vím,“ odpověděla jsem, „to teď příšerně frčí v Paříži, víš.“

„A taky v kansaský Topece,“ doplnila mě Mata, teď už úplně rozvalená na podlaze. Nikdo tak rád nezabírá místo jako Mata. „Teda, raději mě nikde necituj, ale je to prostě tak. Fakt.“

Malenin pohled sjel k mé skříňce, na fáborkovou a balonkovou výzdobu a taky transparent, který vyrobily holky.

„Mám hádat? Že bys měla narozeniny?“ zeptala se, jako by to — nebo snad já — byla nějaká vážná choroba.

Vyvalila jsem na ni oči a roztáhla pusu do širokého O, což mělo znamenat — Ó! Ty seš geniální!

„A předpokládám, že tadyhle Pat a Mat ti upekli dort, ne?“ pokračovala. „A přinesou ti ho u oběda a ty budeš muset před všema sfouknout svíčky, a bude to fááákt něco!“

„My teda v to doufat. My mít rád dort,“ prohlásila jsem šťastně.

Dana s Matou si vyměnily pohled. Ale nebyl to ten druh pohledu, co říká, haha, jsme totiž tajnůstkářky.

„Vy jste žádnej dort nepřinesly?“ pronesla jsem jen zajíkavě.

Dana se podívala upřeně na Malenu, čímž mi naznačila, že by tohle téma raději neprobírala před publikem. A naznačila mi (a Maleně taky) tím i to, jak zní odpověď.

Malena se podivně zasmála, jako by opravdu nečekala, že se tak trefí. „Ach, božíčku,“ řekla jen a pak ve svých obtažených bílých kalhotách odplula.

Zazvonilo. Zůstala jsem stát na místě a zem kolem mě byla plná žužu. Jedno jsem měla v podprsence.

„Fakt nemáte dort? Vážně ne?“

„Já jsem ho chtěla udělat,“ pronesla Dana, „ale neměli jsme doma vajíčka!“

Mata se zvedla na předloktí. „A já jsem na vaření nepoužitelná. Vždyť to víš.“

To je sice pravda, ale i zvenku spálený, uvnitř nedopečený dort je pořád lepší než žádný dort.

„Copak nebude dort dnes večer?“ zeptala se Dana. Myslela na mé večerní oslavě i s přespáním u nás doma. Měla to být jen taková malá oslavička s Danou a Matou.

Snažila jsem se nebýt moc rozčarovaná. „No jo, jasně že jo.“

„Nemůžu se dočkat, až uvidím Maggie,“ prohlásila Dana. Dnes večer totiž uvidí — stejně jako Mata — naši malou Mags vůbec poprvé, máma s ní totiž sotva přijela z porodnice.

Zvedla jsem se ze země. „Možná ale bude spát, a když spí, musíme ji nechat na pokoji. Jen abyste věděly.“

Mata se na mne podivně podívala — jako bych je snad chtěla potrestat, že mi neupekly ten dost.

Že by?

Já ale takový člověk být nechci. Je to hnusné. Takže jsem si hned udělala další poznámku na seznam, co mám v hlavě, kterému říkám Věci, co vylepšit, než půjdu na střední. Možná, že si jednoho dne ten seznam i do-opravdy sepíšu.

Další věcí, co na něm už mám, je položka CHOVAT SE DOSPĚLE, i když mne někdo zklame. To je dobrá snaha, ne?

Pak mi ovšem došlo, že si říkám, že rozhodně nehodlám přestat být vesele poťouchlá, a o vteřinu později se nabádám, že se mám učit chovat dospěle.

A slyším, jak mi nějaký nepříliš příjemný vnitřní hlas říká Ty jo, Viki, to je teda fakt něco…

„Vždyť jsme ti přece navíc donesly žužu,“ upozornila mě ještě Mata.

Hm,“ připustila jsem, „to jo.“ A to mi připomnělo, že kvůli tomu kousku, co mi uvízl v podprsence, budu muset skočit na záchod, protože i když jsem se různě kroutila, pořád jsem ho tam měla.

Nebo bych si ho v podprdě mohla nechat jako vycpávku. Takže díky žužu vypadají fakt prsa hned větší. Dokonce i když jde o minižužu.

***

Celé dopoledne jsem doufala, že někde zahlédnu Larse. Jistě, moje skříňka vypadala fantasticky, a jistě, roztomile jsem se červenala (tedy aspoň doufám, že to bylo roztomilé), když mi — tedy moi — celá třída zazpívala ve francouzštině Bon Anniversaire. Ale Lars je můj kluk, můj báječný, neodolatelný kluk, a já se nemohla dočkat, jaké překvapení k narozeninám si pro mne nachystal.

Jenomže vidět se s Larsem ve škole je náročné, protože on chodí o ročník výš. Takže on na střední už je. Takže on už přešel tam, kam ještě nikdo nikdy nepřešel (tedy když nepočítám ty miliardy lidí, co už to udělaly…). A kohože nechal za sebou? Mě.

Takže je to tvrdý oříšek. A protože je budova střední v jiné části školních pozemků, naše cesty se nikdy nezkříží, když si to dopředu nedomluvíme. Takže si musíme posílat textovky a naplánovat si třeba „rychlovku“ u kamenné lavičky před hlavní budovou v deset nebo tak něco.

(Když říkám rychlovku, nemyslím žádnou sprosťárničku. Jen úsměv, lehký dotyk konečky prstů a někdy možná i pusu. Pusu pusou, rozhodně ne jazykem. Jsme přece ve škole! Že!)

Jenomže naše textové výměny jako na potvoru skončily minulý týden, kdy ze sebe můj levný mobil vydal jakýsi divný zvuk a rozhodl se, že už nehodlá dál fungovat. Hned jsem se podělila s mámou i tátou o svůj skvělý nápad na narozeninový dárek — například by to mohl být iPhone. Jenomže oni se se mnou podělili zase o jejich, pro mne dost neuspokojivý, názor, že když chci iPhone, budu si muset na něj našetřit sama.

Bohužel něco takového se rozhodně nestane ani za miliardu let. Mám sotva tak peníze na to, abych uspokojila svou závislost (která se mi už začíná trochu vymykat z rukou) na čokoládovém frappucinu.

Abych to zkrátila: bez mobilu si s Larsem textovat nemůžu a nemůžu se ho tedy ani zeptat, co plánuje. Můžu jen toužebně zírat na prostory kolem školy a přát si, aby se na nich nějakým zázrakem objevil. No, možná že jsem mu mohla zavolat včera večer a prohlásit: „Když mám teda zítra ty narozeniny — a co si budeme povídat, já vím, že mě určitě chceš vidět — co se potkat venku po třetím učebním bloku?“

Jenomže takové chování by mi přišlo divné. Měla bych pocit, že moc tlačím na pilu, a to rozhodně dělat nehodlám. Navíc se náš vztah teprve nedávno zase „znormalizoval“ po krátkém rozchodu, jehož příčinou byla právě tahle věc. Shrnuto a podtrženo: Lars flirtoval s jinými holkami. Zlý Lars. A obzvláště flirtoval s jednou konkrétní holkou — s jednou, ehm ehm, středoškolačkou, co se, ehm ehm, jmenuje Brianna. Zlá, zlá, superzlá Brianna.

Měla jsem tehdy v sobě najít sílu a upřímně Larsovi říct, že se chová jak pošuk. Jenomže já ji neměla. Místo toho jsem brečela a brečela, dokud si mne nepodala Sandra: „Hele, ségro, vzpamatuj se! Chovej se jak dospělá žena! Vzbuď se a vzpomeň si na svou úžasnou dívčí sílu!“

Takže jsem se zhluboka nadýchla a posbírala v sobě odvahu, abych dokázala Larsovi říct, že jestli chce, abychom byli spolu, musí se ke mně chovat hezky. A hurá! A jupí! On mě poslouchal!!! A poslechl!!!

A všechno bylo hned lepší. Opravdu o moc lepší. A tak je to mezi námi, fakt nekecám, teď naprosto skvělé, a já to nehodlám zkazit tím, že bych tlačila na pilu a dávala mu najevo, jak moc ho potřebuju.

A stejně vlastně ani nevím, proč si dělám starosti. Lars ví, že dnes slavím s Danou a Matou. A stejně tak dobře ví, že jestli mě chce dnes vidět a trochu si mě užít, musí se to stát tady ve škole.

Abych teda byla úplně upřímná: slavila bych s ním narozky moc ráda, jenomže to by se mě musel zeptat. Mohli bychom jít třeba do naší oblíbené cukrárny na mufinky, to je takový můj narozeninový sen. A ani není zase až tak tajný, protože jsem se o něm před Larsem jednou dvakrát už zmínila. Možná i třikrát.

Ale nakonec jsem si to vysvětlila tím, že se mi nechce míchat do věcí s holkama, což od něj je jistě džentlemanské a milé… až tedy na jednu maličkost, a to, že bych svoje narozeniny přece jen raději strávila s ním než s kamarádkami.

Ale co, okřikla jsem se v duchu, protože jsem nechtěla zabřednout do situace, kdy bych si zase začala přát věci, které se nestanou. Okamžitě s tím vším přestaň! Zakaž si být ta závislejší. Zakaž si být ta, co ho potřebuje víc než on ji.

A pak jsem dumala nad tím, co speciálního mi na narozeniny naplánoval. Dáreček, co mi tajně dá do skříňky? Kytici, kterou mi nechá doručit do školy? Svíčka, kterou mi zapíchne do školního moučníku, a přinese mi ho v jídelně ke stolu?

Ach… už vím! Dort! Aby mi nahradil ten, co mi Dana s Matou neupekly!

Jasně, to je ono, říkala jsem si v duchu. Konečně jsem si to všechno poskládala v hlavě a připadala jsem si hloupě, že jsem tak pomalá. Jak by holky mohly na můj dort zapomenout?! Možná že by mohly „zapomenout“, ale nikdy by nezapomněly.

Loni, když slavila Sandra sedmnáctiny, její přítel Bob pro ni zorganizoval jako velké překvapení piknik za svitu měsíce. Vůbec to nečekala. A pak: tadá! Ukázalo se, že pro ni nachystal dokonalý romantický večer, a to včetně třípatrového dortu, který sám upekl a nazdobil polevou.

Jenomže já nejsem Sandra a Lars není Bob. To vím. A taky dobře vím, že Sandřin život bych rozhodně neměla používat jako svůj model.

Ale stejně… hmm, hmm, hmmm. Když vezmeme v potaz několik mých hlasitých poznámek o tom mém mufinovém snu, přidáme k tomu Daninu a Matinu „zapomnětlivost“… bum ho! Nebylo by opravdu úžasné a sladké, kdyby mi můj kluk ze střední donesl dortíček a daroval mi ho před celým osmým ročníkem?!

Úplně to vidím: radostí bych jen zalapala po dechu, pak bych vyskočila ze židle a Larse objala. Dlouze bych se mu zadívala do těch jeho překrásných oříškových očí a on by mi zvedl bradu a políbil mne — přímo uprostřed jídelny. Jen takový malý, jemný polibek.

To by bylo to úplně nejbáječnější narozeninové překvápko ze všech!

„Tak co, sedneme si ke svýmu normálnímu stolu?“ zeptala jsem se holek, když jsem se odpojila od fronty u výdejního pultu.

„No, pokud nechceš raději sedět u našeho nenormálního stolu,“ poznamenala Mata a poťouchle se na mne podívala a nadzvedla jedno obočí.

Zahihňala jsem se. Přelétla jsem pohledem jídelnu.

„Seš oslavenkyně,“ řekla Dana. „Můžeme si sednout, kam jen chceš.“

„Tak jo, tak k normálnímu stolku,“ odpověděla jsem a s uvolněnou sebejistotou si to namířila k našemu stolu u stěny. Jenomže můžete mluvit o přirozené rozhodnosti, když se ve skutečnosti necítíte ani přirozeně ani sebejistě?

Když jsme se usadily, usmála jsem se (radostně!) a prohlásila (radostně!): „Takže!“

Mata se zakousla do svého opečeného párku. Na tváři jí trůnil výraz excelentního pokerového hráče.

Otočila jsem se k Daně, které tvář pokerového hráče rozhodně není vlastní.

„Ach, Dano,“ pronesla jsem nadšeně. „Ty seš můj mufinek, víš to? Můj nejdražší mufinek — kamarádka. Fakt že jo.“

Sledovala jsem, jestli se nějak prozradí. Ničeho podezřelého jsem si však nevšimla. „Jo?“ odvětila jen.

„Jasně že jo, ty trdlo!“

„Tak teda díky, moje drahá… moje drahá třešňová bonparko!“

„Hele, a co jsem já?“ chtěla vědět Mata. „Když ona je tvůj mufinek a ty seš její třešňová bonparka, co jsem já?“

Lehce jsem kývla, jakože chápu. To jí jdou ty manévry na odvrácení pozornosti opravdu tak dobře, nebo co se děje?

„Hm. Ty můžeš být… moje tortilová čipsa.“

„A co když nechci být tortilová čipsa?“

„Tak pak můžeš být můj další mufinek, ok?“ oči mi klouzaly sem a tam všemi směry. Tom umí jeden trik s očima, kdy si úplně rozvibruje oční bulvy. Měla jsem pocit, že přesně tohle se mi s očima děje právě v té chvíli. Larsi! Ach, Larsi! Kde jen dlíš, drahý Larsi?

Zatímco mi oči vibrovaly, jakési podivné ticho mne upozornilo, že na mne Mata s Danou dost tázavě zírají.

„Viki?“ ozvala se Mata. „Nemáš náhodou mufiny na mozku?“

„Nevím. Že by?“ opáčila jsem rozverně. A protože se to nabízelo, zvedla jsem si vlasy a dodala: „Ne, mufiny na mozku nemám. Vidíte, ne?“

Dana svraštila obočí. „Seš nějaká divná, Viki.“

„Ha, ha. Já vím. Ale jasně, ten novej obchůdek s mufinama… ten je moc prima, nemyslíte?“

„Já jsem ho viděla jen zvenku,“ řekla Dana. „Ale vypadá prima. A já mufiny fakt miluju.“

„Já taky!“ vykřikla jsem. Konečně jsme se někam posunuly!

„Já mám mufiny taky ráda, když jsou teda dobrý,“ ozvala se Mata. „Ale někdy jako by šlo jen o tu polevu. Jakože blbě — ach, tak proč na tohohle krasavce nekydnout obrovskou hromadu polevy, aby mu to slušelo… Jenomže když není ta poleva k jídlu, jakej to má pak smysl?!“

Jo, pomyslela jsem si, když jsem chvíli dávala pozor, co vlastně říká. Jaký to má smysl? Tedy vlastně — jaký smysl má to, co říkáš? O co ti jde?

A pak jsem se zase vrátila ke svému bedlivému pozorování jídelny. A pak ze mne vypadla otázka, na kterou jsem sama znala tu nejlepší odpověď. Jistě znala, ale tak úporně jsem na ni myslela, že jsem neudržela rty u sebe a musela ze mne vypadnout.

„Neviděly jste, holky, Larse?“

A pak… buch buch… se mi ten pocit, jakože uááá, vrátil. Dana s Matou se na sebe podívaly a byl to tentýž pohled, jaký si vyměnily, když jsem se jich zeptala, jestli mi ten dort opravdu neupekly.

„Ále, to je jedno,“ řekla jsem rychle.

„Ach bože,“ vydechla Mata.

„Fakt, je to jedno.“

„Ty sis myslela, že ti donese dortík nebo mufin, co?“ řekla kategoricky. Snažila se nechovat hnusně, ale byla to prostě Mata. A navíc Mata, která právě procházela protiklučičím obdobím.

Ne, ne, ne, nařídila jsem v duchu slzám, které se mi draly do očí. V žádném případě!

„Viki…“ ozvala se Dana, a jestli byla Mata moc drsná, pak Dana byla zase až moc hodná.

„Nic neříkej!“ zašeptala jsem.

Na pár vteřin se rozhostilo ticho. Mata mi vzala jeden hranolek.

„Jsem si jistá, že určitě naplánoval něco báječnýho,“ utěšovala mne Dana.

„Já jsem si taky jistá, že jo,“ usmála jsem se. Ale šlo mi to ztěžka.

„Jasnačka,“ přidala se Mata s rozžvýkaným hranolkem mezi zuby. Teprve pak ho polkla a utřela si ústa hřbetem dlaně.

„Tedy pokud nenaplánoval nic.“

Nenaplánoval.

Dal mi — to si vychutnáte — koupené přání s kuponem na frapuccino.

„Líbí se ti?“ zeptal se mě.

„Úplně ho zbožňuju,“ lhala jsem. To bylo po poslední vyučovací hodině. Našel si mě na parkovišti pro základku, kde jsem čekala, až mě vyzvedne Sandra s autem. Na stejném parkovišti, kde mne před spoustou měsíců chytil za ruku. Fakt — před celými dvanácti měsíci, a to na den přesně.

A na narozeniny mi koupil přání?! Koupené přání s kuponem na frapuccino, které rozhodně nemělo cenu dvanácti měsíců. Koupené přání se hodí nanejvýš tak pro holku, s kterou chodíte maximálně dva měsíce. Jakýkoli další měsíc už je moc…

„Je na něm obrázek pláže,“ upozornil mě, naklonil se ke mně a položil mi dlaň na ruku, abych přání obrátila. „Vidíš?“

„Je to pěkný,“ hlesla jsem. Na koupené přání.

„Protože já vím, že máš ráda pláže a taky ty tvoje plážový frapuccina.“

Vydechla jsem. Mám přece opravdu ráda pláže i frapuccina.

Chytil mě kolem pasu a přitáhl si mě k sobě — bylo mu úplně fuk, že kolem nás proudí snad celá základka, co čeká na odvoz domů.

„Nebylo by to úžasný, kdybychom si jednou na pláž vyrazili spolu?“ zašeptal mi do ucha. „Sedli bychom si na písek… pozorovali západ slunce…“

„A vychutnávali si báječnej ledovej drink z našeho oblíbenýho podniku…“

„Přesně tak!“

Vykroutila jsem se mu z objetí: „Hele, tamhle je už Sandra. Musím jít.“

Teď už prázdné paže mu sjely k bokům. Svraštil obočí a jeho výraz mě zmátl. Že by byl… smutný?

„Larsi?“

Zašklebil se, aby ten výraz z tváře odehnal. „No, tak hele, hlavně si to dnes večer s Danou a Matou pořádně užijte, jasný?“

Byl najednou samý šarm a sebejistota, jenomže já nechtěla šarm a sebejistotu. Nejraději bych ten jeho šarm a sebejistotu odkopla až někam do Číny. A nejraději bych do té Číny odkopla i jeho. Co to jako má být, aby mi nařizoval, že si mám něco „užít“?!

„My si to užijeme,“ oznámila jsem mu a narovnala se. „Jsem si jistá, že to bude bomba, jasný?“

Znovu svraštil čelo. Chtěla jsem, aby něco řekl. Aby se mne zeptal, co se děje. Pak bych mu mohla naznačit, že i když je přání z obchodu dejme tomu prima dárek pro stárnoucí tetičku, když už kluk chodí s holkou celý rok, měl by jí snad dát k narozeninám něco lepšího, nebo snad ne?

Jenomže on jen zvedl ruku tak, jak to kluci dělají, když se chtějí neohrabaně rozloučit — takové to opravdu otravné, ale zároveň neodolatelně roztomilé gesto.

Cípky přání se mi zaryly do dlaně. Sklonila jsem hlavu a šla pryč.

Doma mne hned máma zdravila: „Tak co, ty moje oslavenkyně, pěkný den ve škole?“ Ležela na terase na lehátku a Maggie jí spala v náručí. Miminko Maggie, dokonalé a nezkažené jako poupě narcisu, pomyslela jsem si v duchu. Ach, kéž by tak člověk mohl být taky tak malý a nevinný!

„Poslyš, zlato,“ pokračovala máma. „Doufám, že se na mě nebudeš zlobit… ale neměla jsem čas, abych ti upekla dort.“

Otevřela jsem pusu. Ani moje vlastní máma mi neupekla dort? Vážně?!

„Mami, prosím tě, řekni mi, že si děláš srandu.“

Máma ukázala rukou na Maggie. „Nu, vypadá to, že jsem zapomněla objednat model s tlačítkem SPÁNEK.“

„Vždyť teď spí.“

„Protože ji držím v náručí. Okamžitě, jak se ji pokusím dát do postýlky, se z ní zase stane rudolící stroj na pláč.“

No, já taky můžu být rudolící stroj na pláč, pomyslela jsem si. Jestli je to tak. Tedy kdyby mi nebylo čtrnáct a nebyla bych na záchvaty řevu a pláče už moc stará.

„Nechceš, abych zavolala tátovi a řekla mu, aby nějaký dort koupil cestou domů?“ zeptala se mě ještě máma.

Ne! Chtěla jsem, aby máma šla do kuchyně a dort mi upekla. Chtěla jsem, aby se Dana s Matou vrátily v čase a upekly mi dort. Chtěla jsem, aby se Lars vrátil v čase, mrskl tím svým štíhlým tělem do cukrárny a koupil mi tam dokonalý velký čokoládový mufin s růžovou svíčkou. Copak toho chci tolik?!

Jenomže jestli chci mít vůbec nějaký dort, už to vypadá, že pitomý dort z obchodu mi bude muset stačit.

„Tak jo,“ zahuhlala jsem.

Máma se rozhlédla a pak začala volnou rukou šmátrat po okolních polštářích. „Nemám u sebe mobil. Asi jsem ho nechala v kuchyni. Zavoláš mu, srdíčko?“

Oddusala jsem do kuchyně. Tak napřed zapomene na můj dort a teď chce, abych tátovi zavolala a řekla mu, ať nějaký dort koupí? A když odpoví, že ne, co pak? To se jako mám do toho hloupého obchodu hrabat sama a pěšky? To si ho mám jako koupit sama?

Bla, bla, bla, ozvalo se moje zahanbené já. Kňoury, kňoury, kňoury. Aspoň máš střechu nad hlavou. Aspoň neumíráš hladem. Aspoň nejseš zavřená ve vězení. Aspoň nemáš jen jedno oko.

ŘÍCT NAHLAS, CO CHCI OD ŽIVOTA

BÝT POŤOUCHLÁ

ALE TAKY TRÉNOVAT DOSPĚLEJŠÍ CHOVÁNÍ

UDĚLAT NĚCO NA POMOC SVĚTU — TŘEBA JAKO LIDI, CO POMÁHAJÍ TŘETÍMU SVĚTU

ZJISTIT, KDO JSEM

SPŘÁTELIT SE S NĚKÝM NOVÝM

PROMLUVIT SI S AMANDOU… NEBO S AMANDOU „NĚCO“ UDĚLAT

JISTIT VZTAH S LARSEM!

ZAŽÍT NĚJAKOU „HLUBOKOU“ CHVÍLI SE SANDROU, NEŽ ODJEDE NA VYSOKOU

UDĚLAT NĚCO, Z ČEHO JDE STRACH

PŘIZNAT TO, KDYŽ UDĚLÁM CHYBU

NĚCO PŘEDPOVĚDĚT A PAK:

UDĚLAT VŠECHNO PRO TO, ABY SE TO SPLNILO!

NEUMŘÍT

NAZDAR!