The Book of Joy: Finding Enduring Happiness in an Uncertain World

Text Copyright © The Dalai Lama Trust, Desmond Tutu,

Douglas Abrams, 2016

Translation © Tamara Váňová, 2016

Fotografie na přední straně obálky a na stranách 2, 170, 302 a 348 © Miranda Penn Turin, fotografie na zadní straně obálky a fotografie na stranách 8, 12, 20, 36, 74, 86, 188, 272 a 286 © Tenzin Choejor

Book design © Amanda Dewey

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-125-9

ISBN mobi 978-80-7565-126-6

Pozvánka k radosti

U příležitosti jedné z našich speciálních oslav narozenin jsme se na týden setkali v Dharamsale, abychom se potěšili svým přátelstvím a zároveň vytvořili něco, co, jak doufáme, bude narozeninovým dárkem i pro ostatní. Není na světě pravděpodobně nic, co by přinášelo větší radost než zrození, a přesto tolik života prožíváme ve smutku, napětí a utrpení. Doufáme, že tato kniha pro vás bude pozvánkou k prožitku větší radosti a většího štěstí.

Naši budoucnost neurčuje žádný temný osud. Určujeme si ji my sami. Každý den a každý okamžik jsme schopni tvořit a přetvářet vlastní život a samotnou kvalitu lidského života na této planetě. To je síla, kterou sami držíme v rukou.

Trvalou radost nelze získat dosažením jakéhokoli cíle nebo úspěchu. Radost nespočívá v majetku nebo slávě. Spočívá pouze v lidské mysli a srdci a tam, jak doufáme, ji také najdete.

Náš spoluautor Douglas Abrams laskavě souhlasil s tím, že nám s tímto projektem pomůže, a v průběhu celého týdne v Dharamsale s námi dělal rozhovory. Požádali jsme ho, aby naše hlasy propojil a doplnil svým hlasem komentátora tak, abychom se mohli podělit nejen o své názory a zkušenosti, ale aby zaznělo i to, co jako zdroje radosti odhalili vědci a další lidé.

Nemusíte nám věřit. Nic z toho, co říkáme, by se nemělo brát jako dogma. Pouze s vámi chceme sdílet poznání, k němuž jsme my dva přátelé z naprosto odlišných světů během svého dlouhého života dospěli, co jsme zažili a co jsme se naučili. Doufáme, že pravdivost názorů, které zde najdete, ověříte tím, že je uplatníte ve svém vlastním životě.

Každý den přináší novou možnost začít znovu. Každý den máte narozeniny.

Nechť je tato kniha požehnáním pro všechny cítící bytosti a pro všechny Boží děti – včetně vás.

Tändzin Gjamccho,

Jeho Svatost dalajláma

Desmond Tutu,

emeritní arcibiskup Kapského Města

Úvod

Douglas Abrams

Když jsme za ohlušujícího řevu tryskových motorů vystoupili z letadla se zasněženými úpatími Himalájí za zády, dva staří přátelé se objali. Arcibiskup se něžně dotkl dalajlámových tváří, který na oplátku našpulil rty, jako by posílal arcibiskupovi polibek. Byl to moment obrovské náklonnosti a přátelství. V průběhu ročních příprav na tuto návštěvu jsme si uvědomovali, co by toto setkání mohlo znamenat pro svět, ale nikdy jsme si neuvědomili, co by společně strávený týden mohl znamenat pro ně dva.

Je pro mě obrovská čest a zároveň velmi náročný úkol pokusit se sdílet s vámi týden rozmluv, k nimž došlo v indické Dharamsale, v místě dalajlámova exilového pobytu. Doufám, že se mi v této knize podaří podělit se o jejich intimní dialog naplněný zdánlivě nekonečným smíchem a přerušovaný řadou dojemných okamžiků lásky a ztrát.

I když se zatím setkali jen párkrát, spojuje je přátelství, které přesahuje krátký společně strávený čas, a navzájem se považují za „nezbedné duchovní bratry“. Je to poprvé a pravděpodobně naposledy, co se jim podařilo strávit společně tolik času a radovat se ze svého přátelství.

Těžké kroky lidské smrtelnosti nebyly od našich hovorů nikdy daleko. Plán naší cesty musel být dvakrát přepracován, aby se arcibiskup mohl zúčastnit několika pohřbů svých vrstevníků. S ohledem na jejich zdravotní stav a na to, že jim světová politika brání trávit společně čas, si uvědomujeme, že toto setkání může být docela dobře jejich posledním.

Týden jsme seděli v tlumeném osvětlení pečlivě nastaveném tak, aby netrápilo dalajlámovy citlivé oči, zatímco kolem nás natáčelo pět kamer. Cílem našeho hledání bylo pochopit radost a během naší cesty jsme se zabývali mnoha velmi hlubokými tématy lidského života. Pátrali jsme po skutečné radosti, která by nebyla závislá na zvratech vnějších okolností. Věděli jsme, že si během hovorů budeme muset otevřeně promluvit i o překážkách, jež způsobují, že se radost často může jevit jako prchavá záležitost. Bylo úžasné naslouchat, jak tyto dvě významné vůdčí osobnosti probírají osm pilířů radosti – čtyři pilíře mysli a čtyři pilíře srdce – které představují základy radostnějšího života. Oba se sice na nejdůležitějších zásadách shodují, zároveň nám ale nabízejí rozdílné pohledy, jež by mohly čtenářům pomoci najít trvalé štěstí v proměnlivém a často bolestném světě.

Každý den jsme měli možnost popíjet teplý čaj Darjeeling a společně pojídat tibetské chlebové placky. Na tyto denní čaje a obědy dostali pozvání všichni, kdo se na natáčení rozhovorů podíleli. Jedno obdivuhodné dopoledne dalajláma ve svém soukromém sídle dokonce zasvětil arcibiskupa do svých meditačních praktik a arcibiskup mu zase na oplátku udělil svaté přijímání, což je obřad obvykle vyhrazený pouze křesťanským věřícím.

Koncem společně stráveného týdne jsme oslavili dalajlámovy narozeniny v jedné z internátních škol, Tibetan Children’s Village, která je určená dětem, jež uprchly z Tibetu, kde jim čínské úřady zakazují vzdělání v rodném jazyce založené na tibetské kultuře. Tibetští rodiče své děti posílají s průvodci přes horské průsmyky s vidinou, že je dovedou do jedné z dalajlámových škol. Jen stěží si umíme představit zármutek rodičů při loučení se svými potomky, s nimiž se možná setkají až za řadu let, pokud vůbec.

Více než dva tisíce žáků a učitelů této nepřízní osudu pronásledované školy nadšeně zdravilo dalajlámu, který – přestože mu jeho řeholní slib zakazuje tančit – se nejistě pohupoval do rytmu za doprovodu arcibiskupova nezkrotně divokého tance.

Dalajláma a arcibiskup patří k významným duchovním vzorům současnosti, jsou morálními autoritami, které přesahují své vlastní tradice a vždy vystupují ve jménu blaha lidstva jako celku. Inspirují miliony lidí svou odvahou, houževnatostí a neochvějnou vírou v lidskost, jimiž vzdorují dnes tak módnímu cynismu, který hrozí, že nás všechny pohltí. Jejich radost není snadno dosažitelná, ani povrchní, ale zušlechtěná ohněm nepřízně osudu, útlakem a zápasem. Dalajláma i arcibiskup nám kladou na srdce, že radost je naším přirozeným právem, ještě elementárnějším než pocit štěstí.

„Radost,“ jak řekl během onoho týdne arcibiskup, „je mnohem víc než štěstí. Zatímco štěstí se často chápe jako závislé na vnějších okolnostech, radost nikoli.“ Oba, jak dalajláma, tak arcibiskup, jsou ve svých závěrech zajedno v tom, že jde především o stav mysli a srdce, který v konečném důsledku vede ke spokojenému a smysluplnému životu.

Společné rozhovory se točily kolem toho, co dalajláma nazývá „posláním života“ – tedy vyvarování se utrpení a objevování štěstí. Podělili se s námi o pracně dosaženou moudrost, jak radostně žít tváří v tvář nevyhnutelným strastem života. Společně zkoumali, jak můžeme přetvořit radost z pomíjivého momentu do trvalého stavu, z prchavého pocitu do stálého způsobu bytí.

Tato kniha byla od samého začátku koncipována jako třívrstvý narozeninový dort.

...

První vrstvou je dalajlámovo a arcibiskupovo učení o radosti. Lze pociťovat radost bez ohledu na naše každodenní problémy? Ať už se jedná o frustraci plynoucí z ranní dopravní špičky, strach, že nebudeme schopni existenčně zajistit rodinu, hněv na ty, kdo nám ublížili, smutek ze ztráty milované osoby, nepříjemné pocity, jež s sebou nese choroba nebo hrůza ze smrti. Jak se vyrovnat s realitou života, aniž bychom cokoli odmítali, jak se povznést nad bolest a utrpení, jimž se nelze vyhnout? A i když jsme se svým životem spokojeni, jak žít v radosti, když tolik lidí kolem nás trpí – když zničující chudoba bere lidem budoucnost, když jsou ulice plné násilí a když ekologická devastace přímo ohrožuje samotnou existenci života na této planetě? Podobné otázky a řadu dalších se právě tato kniha pokouší zodpovědět.

Druhou vrstvu dortu tvoří současné vědecké poznatky na téma radosti a dalších aspektů, jež považujeme za nezbytné pro udržení pocitu štěstí. Nová vědecká poznání o tom, jak funguje mozek, a závěry experimentální psychologie nám poskytují vhled do toho, co lidem prospívá. Dva měsíce před setkáním s dalajlámou a arcibiskupem jsem obědval s neurovědcem Richardem Davidsonem, který je průkopníkem v oboru výzkumu, jak vlastně lidé prociťují štěstí. Ve své laboratoři studoval meditující jedince a dospěl k závěru, že meditace ovlivňuje mozek řadou měřitelných blahodárných účinků. Seděli jsme u stolu na zahrádce vietnamské restaurace v San Francisku a nikdy neutuchající vítr čechral prošedivělé kudrny jeho chlapeckého účesu. Nad jarními závitky Davidson prohlásil, že se mu dalajláma kdysi svěřil, že vědu o meditaci shledává přínosnou zvláště ve chvíli, kdy vstává brzy ráno z postele, aby se pustil do meditace. Pokud tato věda pomáhá dalajlámovi, může ještě více pomoci i většině z nás.

Příliš často jsme svědky toho, že duchovno a věda působí proti sobě, jedno jde druhému „po krku“. Přesto je arcibiskup Tutu přesvědčen o důležitosti toho, co nazývá „sebepotvrzující pravdou“ – když řada různých vědních oborů směřuje ke stejnému závěru. Stejně tak trval dalajláma na tom, aby tato kniha nebyla buddhistickou nebo křesťanskou, ale obecně platnou a podporovanou nejen názory a tradicí, ale i vědou. (Aby bylo naprosto jasno: Jsem žid, a přestože se neidentifikuji jako ortodoxní, zní to jako začátek nějakého vtipu: To se tak v baru sejdou buddhista, křesťan a žid...)

Třetím stupněm narozeninového dortu jsou příběhy, které se přihodily během týdne stráveného s dalajlámou a arcibiskupem v Dharamsale. Tyto detailní a osobní kapitoly mají za úkol zprostředkovat čtenáři cestu od prvního objetí po závěrečné loučení.

Na konec knihy jsme také zařadili část o tom, jak lze radost procvičovat. Oba učitelé se s námi podělili o své každodenní zvyklosti, jež pro ně představují jakési kotvy vlastního citového a duchovního života. Cílem není vytvořit recept na radostný život, ale nabídnout některé z technik a tradic, které dalajlámovi a arcibiskupovi pomáhají a nepochybně pomohly i nespočtu dalších lidí různých kultur v průběhu uplynulých tisíciletí. Doufejme, že vám tato praktická cvičení pomohou začlenit předkládaná učení, vědu a příběhy do každodenního života.

Měl jsem tu čest pracovat s mnoha významnými duchovními učiteli a vědeckými průkopníky současnosti, abych jim pomohl vyjádřit jejich názory na zdraví a pocity štěstí tak, aby byly srozumitelné i ostatním. (Mnozí z těchto vědců do knihy velkoryse přispěli svým výzkumem.) Jsem přesvědčen, že moje okouzlení – možná spíš posedlost – radostí má své kořeny v dětství stráveném v láskyplném prostředí domova, nad nímž však visel stín černého psa deprese. Tím, že jsem byl od raného dětství svědkem a účastníkem hluboké bolesti, vím, k jaké spoustě lidského trápení dochází v hlavě a srdci. Měl jsem pocit, že týden v Dharamsale je výjimečným a podnětným vrcholem celoživotní pouti k pochopení jak radosti, tak utrpení.

Coby vyslanec obyčejných lidí jsem se pět dní účastnil těchto rozhovorů a mohl na vlastní oči sledovat dvě z nejlaskavějších osob této planety. Jsem velmi skeptický vůči magickým pocitům, jež někteří připisují přítomnosti duchovních učitelů, ale hned první den jsem cítil, jak mi začíná brnět hlava. Bylo to překvapivé, ale možná šlo jen o příklad toho, jak se mé zrcadlové neurony, tyto zvláštní empatické mozkové buňky, vnitřně ztotožňují s tím, čeho jsem svědkem v přítomnosti těchto dvou nesmírně láskyplných mužů.

Na tento velice obtížný úkol vytáhnout to nejpodstatnější z jejich moudrosti jsem naštěstí nebyl sám. Od začátku do konce mě doprovázel Thupten Jinpa, hlavní dalajlámův tlumočník po více než tři desetiletí. Mnoho let strávil jako buddhistický mnich, ale vzdal se svých rouch a vyměnil je za sňatek a rodinu v Kanadě, což z něj učinilo ideálního partnera při převodu myšlenek nejen mezi jazyky, ale i mezi světy. Společně jsme se nejen účastnili rozhovorů, ale Jinpa mi také pomáhal připravovat otázky a interpretovat odpovědi. Stal se spolehlivým spolupracovníkem a skvělým přítelem.

Nebyli jsme to jen my, kdo pokládal otázky. Vyzvali jsme veřejnost, aby se zeptala na radost, a přestože jsme nakonec měli jen tři dny na to, abychom dotazy posbírali, obdrželi jsme jich přes tisíc. Úžasné bylo, že nejčastěji kladenou otázkou nebylo, jak dosáhnout vlastní radosti, ale jak je možné radostně žít ve světě plném utrpení.

...

Často na sebe během týdne rozhovorů oba hlavní účastníci škádlivě hrozili prstem, ale chvíli na to si opět láskyplně tiskli ruku. Při prvním obědě vzpomínal arcibiskup na to, jak kdysi společně přednášeli. Když se připravovali na vstup na scénu, dalajláma – celosvětová ikona soucitu a míru – předstíral, že chce svého staršího duchovního bratra uškrtit. Arcibiskup se na něho obrátil a řekl: „Tak pozor, jsme v záběru kamer, chovejte se jako svatý muž!“

Oba tito muži nám připomínají, že to, na čem skutečně záleží, je naše volba, jak se každodenně chováme. I svatí muži se musí chovat jako svatí muži. Ale to, jak si myslíme, že se svatí muži chovají, vážně a přísně, zbožně a rezervovaně, je jen stěží způsob, jak se zrovna tihle dva staví ke světu a sami k sobě.

Arcibiskup nikdy netvrdil, že je svatý, a dalajláma se považuje za prostého mnicha. Nabízejí nám odraz skutečných životů plných bolesti a zmatků, uprostřed nichž byli schopni najít jistou míru klidu, odvahy a radosti, o niž se můžeme snažit i v našem životě. Za poslání této knihy považují tlumočit nejen moudrost, k níž dospěli, ale i lidskost. Utrpení se nelze vyhnout, tvrdí, ale jak na toto utrpení reagujeme, to už je naše volba. Ani útisk, ani okupace nám nemohou vzít svobodu volby našich reakcí.

Až do posledního okamžiku nebylo jisté, zda lékaři arcibiskupovi dovolí přicestovat. Rakovina prostaty se vrátila a léčba tentokrát nezabírala dostatečně rychle. Arcibiskup v současné době podstupuje experimentální léčbu s cílem udržet rakovinu pod kontrolou. Mým největším překvapením při přistání v Dharamsale bylo vzrušení, očekávání, a možná i náznak starostí, jež vyzařovaly z jeho širokého úsměvu a zářivých šedomodrých očí.

Příjezd: Jsme křehké bytosti

Jsme křehké bytosti, a právě z této slabosti, nikoli navzdory jí, objevujeme možnosti skutečné radosti,“ řekl arcibiskup, když jsem mu podával jeho elegantní černou hůlku se stříbrnou rukojetí ve tvaru anglického chrta. „Život je plný problémů a strastí,“ pokračoval. „Strachu se nelze vyhnout, stejně jako bolesti a nakonec smrti. Vezměte si třeba návrat rakoviny – ten opravdu umí mozek pěkně zaměstnat.“

Jedním z vedlejších účinků léků, jež arcibiskup užíval, je únava, a proto většinu letu do Indie prospal s béžovou dekou přes hlavu. Plánovali jsme si, že si během letu pohovoříme, ale spánek byl důležitější. Když jsme se blížili k Dharamsale, snažil se sdílet alespoň pár rychlých myšlenek.

Protože je letiště v Dharamsale otevřené jen po několik hodin denně a arcibiskup si potřeboval odpočinout, přenocovali jsme v Amritsaru. Ráno jsme navštívili Hari Mandir Sáhib, nejposvátnější svatyni sikhismu. Horní patra Zlatého chrámu jsou doslova oděna do zlata. Do gurudváry vedou čtyři vchody, což symbolizuje tradiční otevřenost vůči všem lidem i náboženstvím. Připadlo nám nanejvýš vhodné uctít toto místo, protože jsme zahajovali mezináboženské setkání, jež spojí dvě významná světová náboženství, křesťanství a buddhismus, hloubavým dialogem.

Ve chvíli, kdy nás pohltil dav návštěvníků svatyně, jenž činí sto tisíc lidí denně, dostali jsme telefonickou zprávu, že dalajláma se rozhodl přijít arcibiskupovi naproti přímo na letiště, což je vzácná čest projevovaná pouze hrstce z nekonečného proudu hodnostářů, kteří mu přijíždějí vzdát hold. Bylo nám řečeno, že je již na cestě. Ve spěchu jsme vezli arcibiskupa na invalidním vozíku od chrámu zpět na letiště. Holou hlavu měl pokrytou oranžovým šátkem, což je povinný výraz úcty při vstupu do svatyně, takže vypadal jako pestrobarevný pirát.

Mikrobus se po centimetrech prodíral přecpanými ulicemi Amritsaru, kde do sebe v boji o místo narážely davy chodců, jízdních kol, aut, skútrů a zvířat za zvuků symfonie klaksonů. Ulice lemovaly betonové budovy, z nichž trčela ocelová výztuž z nikdy nedokončených rekonstrukcí. Naším velkým přáním bylo, aby letadlo stihlo dvacetiminutovou vzdálenost za ještě kratší dobu, protože představa dalajlámy čekajícího na letištní ploše nám dělala starosti.

„Obávám se, že schopnost nalézt větší radost,“ dodal arcibiskup při přistávaní, „nás neuchrání před nevyhnutelností utrpení a zármutku. Skutečnost je taková, že se možná i snáze rozpláčeme, také se ale snadněji budeme smát. Je v nás zkrátka víc života. Zároveň s tím, jak nacházíme větší radost, se můžeme snadněji vyrovnávat i s utrpením způsobem, který nás spíše zušlechťuje, než přivádí do stavu roztrpčenosti. Strádáme, aniž bychom se cítili ukřivdění. Prožíváme hoře, aniž bychom zahořkli.“

Sám jsem byl mnohokrát svědkem arcibiskupových slz i jeho smíchu. Je pravda, že smíchu častěji než slz, ale to nic nemění na tom, že se poměrně snadno rozpláče. Nejčastěji kvůli tomu, co ještě nedošlo vykoupení, co ještě nedosáhlo úplnosti. Na tom všem mu záleží, to všechno se ho hluboce dotýká. Jeden z redaktorů jeho knihy měl nemocného vnuka, který se ocitl na velmi dlouhém seznamu arcibiskupových denních modliteb. O několik let později ho redaktor požádal, zda by se za vnuka znovu nepomodlil, protože jeho choroba se vrátila. Arcibiskup odvětil, že se za chlapce nikdy modlit nepřestal.

Z okýnka letadla jsme pozorovali sněhem pokryté hory, které tvoří pohlednicové pozadí dalajlámova exilového domova. Po čínské invazi do Tibetu uprchl dalajláma spolu se stovkami tisíc Tibeťanů do Indie. Uprchlíci byli dočasně umístěni v indických nížinách, kde jich kvůli horku a komárům spousta onemocněla. Indická vláda nakonec rozhodla, že dalajlámovo sídlo bude v Dharamsale, za což byl dalajláma velice vděčný s ohledem na vyšší nadmořskou výšku a chladnější klima. Časem se tam odstěhovalo také mnoho dalších Tibeťanů, jako by se jejich společenství stýskalo po hornaté krajině a vysoké nadmořské výšce jejich domoviny. A především samozřejmě toužili žít co možná nejblíže svému duchovnímu a politickému vůdci.

Dharamsala se nachází v severním indickém státě Himáčalpradéš a i Briti, když ještě Indii vládli, sem jezdívali, aby unikli úmorným vedrům indického léta. Když jsme se blížili k tomuto bývalému britskému letovisku, rozprostíral se pod námi zelený koberec borovic a zemědělských polí. Těžká bouřková mračna a mlha často malé letiště uzavřou, což se stalo i při mé poslední návštěvě, ale dnes bylo nebe modré a chmýří oblak zůstávalo za vrcholky hor. Naše letadlo přistávalo v prudkém klesání.

Jedna důležitá otázka tvoří základ celé naší existence,“ řekl dalajláma před naší návštěvou. „Co je vlastně posláním života? Po zralé úvaze jsem přesvědčený, že smyslem života je nalézt štěstí.

Je jedno, zda jste buddhista jako já, nebo křesťan jako arcibiskup, nebo věřící kteréhokoli jiného vyznání, případně člověk zcela nevěřící. Od momentu zrození si každá lidská bytost snaží zajistit štěstí a vyhnout se utrpení. Žádné rozdílnosti v kultuře, vzdělání, ani v náboženství to neovlivní. Ze samotné podstaty svého bytí prostě toužíme po radosti a spokojenosti. Ale tyto pocity jsou tak často prchavé a vzácné, jako když si na nás sedne motýl a pak opět odletí.

Základní zdroj našeho štěstí je v nás samých. Není ani v penězích, ani v moci, ani v postavení. Někteří z mých přátel jsou miliardáři, ale jsou to lidé velmi nešťastní. Moc a peníze vnitřní klid nepřinesou. Vnější úspěch nenastolí skutečnou vnitřní radostnost. Musíme hledat uvnitř.

Je smutné, že mnohé z toho, co ničí naši radost a štěstí, si vytváříme sami. Často to pochází z negativních sklonů naší mysli, z přecitlivělosti nebo z neschopnosti ocenit a využít zdroje, jež máme v sobě. Utrpení způsobené přírodními katastrofami ovlivnit nemůžeme, ale utrpení pramenící z našich každodenních pohrom ovlivnit můžeme. Většinu svého utrpení si totiž působíme sami, a tak by mělo být logické, že máme také schopnost vytvářet více radosti. Zkrátka to závisí na postojích, perspektivách a reakcích, které do situací a do vztahů s jinými lidmi vnášíme. Když jde o osobní štěstí, existuje celá řada věcí, které jako jednotlivci můžeme udělat.“

Brzdy se zmocnily pneumatik podvozku a setrvačná síla nás nutila do předklonu, pak se letadlo s burácením otřásalo, až spěšně zastavilo na krátké ranveji. Okýnkem letadla jsme na letištní ploše viděli stát dalajlámu s velkým žlutým slunečníkem nad hlavou, který ho chránil před jasným indickým sluncem. Měl na sobě vínově rudé roucho a červený šál a mohli jsme zahlédnout i pruh šafránové žluti na jeho nátělníku. Po obou stranách stál doprovod úředníků a letištního personálu v oblecích. O bezpečnost se starali indičtí vojáci v khaki uniformách.

Média na letiště přístup neměla. Šlo o důvěrné přivítání, jež směl zvěčnit pouze dalajlámův osobní fotograf. Když arcibiskup belhavě sestupoval po příkrých schůdcích z letadla ve svém modrém blejzru s charakteristickou kšiltovkou na hlavě, dalajláma mu vyšel v ústrety.

Dalajláma se usmíval a oči mu zářily za velkými hranatými brýlemi. Hluboce se uklonil, arcibiskup rozpřáhl paže a objali se. Kousek poodstoupili, drželi se navzájem za ramena a dlouze si hleděli do očí, jako by nemohli uvěřit tomu, že jsou skutečně opět spolu.

„Dlouho jsem vás neviděl,“ prohlásil arcibiskup Tutu a něžně se dotýkaje dalajlámovy tváře ho zpytavě studoval konečky prstů. „Vypadáte skvěle.“

Dalajláma, který nepouštěl arcibiskupova drobná ramena, našpulil rty, jako by mu posílal vzdušný polibek. Arcibiskup zvedl levou ruku, na níž se zablýskl zlatý snubní prsten, a uchopil dalajlámovu bradu mezi palec a ukazováček, jako by šlo o milovaného vnoučka. Pak se arcibiskup předklonil, aby dalajlámu políbil na tvář. Dalajláma, který není na polibky od kohokoli zvyklý, nejdřív ucukl, ale pak se blaženě rozesmál. Arcibiskupův pronikavý smích se k němu vzápětí přidal.

„Polibek moc rád nemáte,“ řekl arcibiskup a vlepil mu další na druhou tvář. Zajímalo by mě, kolik dostal dalajláma polibků za celý svůj život od té doby, co ho ve dvou letech odloučili od rodičů a vychovávali v uzavřeném, polibkům tak vzdáleném světě.

Poté následovalo slavnostní předání khatagu (bílé šály). Jde o tibetský zvyk, jímž se vítá host a vyjadřuje se mu úcta. Dalajláma se uklonil se sepjatými dlaněmi ve výši srdce. Arcibiskup sňal z hlavy kšiltovku a úklonu opětoval. Dalajláma pak arcibiskupovi přehodil šálu kolem krku. Oba muži si něco pošeptali do ucha ve snaze přehlušit ještě burácející motory letadla. Dalajláma uchopil arcibiskupovu ruku a pomalým krokem se pod žlutým slunečníkem vydali směrem k letištnímu terminálu, po cestě se smáli a vtipkovali, jako by jim bylo spíše osm než osmdesát.

Přestože měl arcibiskup bílý šál obtočený kolem krku, splýval mu podél jeho drobného těla skoro až na zem. Velikost darovaného khatagu odráží úctu, kterou dárce projevuje příjemci. Nejdelší šály dostávají vysocí lámové. Tento khatag byl ten nejdelší, jaký jsem kdy viděl. V průběhu týdne s tím, jak se mu na krku objevoval jeden khatag za druhým, arcibiskup vtipkoval, že se cítí jako chodící věšák.

Uvedli nás do malé místnosti, kde vedle sebe stálo pár hnědých sedaček, nachystaných pro dalajlámu v případě jeho často zpožděných nebo zrušených odletů z Dharamsaly. Před budovou letiště jsme podél skleněné stěny viděli zástupy novinářů čekajících na příležitost ulovit fotografii nebo položit dalajlámovi otázku. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, o jak významné, dokonce historické setkání jde. Je snadné ztratit se v organizování cesty a zapomenout, že společně strávený čas těchto dvou mužů je pro svět velmi důležitou událostí.

V salonku se všichni posadili. Na sedačce vedle arcibiskupa seděla jeho dcera Mpho oblečená do afrických šatů zářivě zelenočervených vzorů, hlavu ozdobenou látkou odpovídajících barev. Tato nejmladší ze čtyř arcibiskupových dětí kráčela ve šlépějích svého otce, byla vysvěcena na kněžku a v současné době zastává funkci výkonné ředitelky Nadace Desmonda a Leah Tutuových (Desmond and Leah Tutu Legacy Foundation). Během naší cesty Mpho poklekla a požádala o ruku svou přítelkyni Marceline Van Furthovou. Cesta se uskutečnila jen pár měsíců před tím, než Nejvyšší soud USA dospěl k přelomovému rozhodnutí legalizovat sňatky mezi osobami stejného pohlaví, ale arcibiskup sám podporoval práva homosexuálů již desítky let. Co mnozí zapomínají – zvláště ti, k nimž jeho morální kritika směřuje – je to, že arcibiskup ostře odsuzuje jakoukoli formu útlaku nebo diskriminace, ať už ji spatřuje kdekoli. Krátce po uzavření sňatku se pak Mpho vzdala kněžského titulu, protože Jihoafrická anglikánská církev homosexuální sňatky neuznává.

„Opravdu jsem se těšil na oslavu vašich narozenin,“ řekl dalajláma, „ale vaše vláda se mnou měla problém. V té době jste to okomentoval několika ostrými slovy,“ pokračoval a položil ruku na arcibiskupovo předloktí. „Ocenil jsem to.“ Několik ostrých slov bylo hodně slabé vyjádření.

Myšlenka strávit týden v Dharamsale u příležitosti oslav dalajlámových narozenin vznikla o čtyři roky dříve, když arcibiskup Tutu slavil osmdesáté narozeniny v jihoafrickém Kapském Městě. Dalajláma byl pozván jako čestný host, ale jihoafrická vláda ustoupila nátlaku ze strany Číny a nebyla ochotna udělit dalajlámovi vstupní vízum. Čína je totiž jedním z největších dovozců jihoafrických nerostných surovin.

Před oslavou narozenin byl arcibiskup denně na předních stránkách jihoafrických novin a kritizoval vládu za její proradnost a licoměrnost. Dokonce vládnoucí stranu Africký národní kongres, za jejíž členy Tutu po desítky let bojoval, aby se mohli vrátit z exilu nebo být propuštěni z vězení, srovnával s nenáviděným režimem apartheidu. Řekl, že Africký národní kongres je dokonce ještě horší, protože politici rasové segregace své ničemnosti alespoň dělali otevřeně.

„Vždy se snažím nepůsobit potíže,“ pokračoval dalajláma s širokým úsměvem a pak pokývl směrem k arcibiskupovi, „ale byl jsem šťastný, že někdo na sebe ochotně vzal roli potíže působit. Byl jsem velmi šťastný.“

„Já vím,“ odpověděl arcibiskup. „Vy mě využíváte. To je ten problém. Využíváte mě a já se nikdy nepoučím.“

Arcibiskup pak něžně uchopil dalajlámovu ruku.

„To, že vám Jihoafričané nedovolili přijet na mé osmdesáté narozeniny, učinilo z oslav ještě působivější událost, protože skutečnost, že jsme si povídali prostřednictvím Googlu, přivábilo mnohem větší pozornost tisku, než by tomu bylo jinak. Ale nevadí, ať už jste kdekoli, vždy je o vás velký zájem. Nežárlím na to.

Vzpomínám si, že když jsme byli v Seattlu, hledali organizátoři dostatečně velký prostor, aby se tam vešli všichni, kdo se chtěli na vás přijít podívat. Nakonec to skončilo fotbalovým stadionem. Sedmdesát tisíc lidí si přišlo poslechnout muže, který ani neumí pořádně anglicky.“

Dalajláma se hlasitě rozesmál.

„To opravdu není hezké,“ pokračoval arcibiskup. „Budete se muset víc modlit, abych se vám v oblíbenosti přiblížil.“

Vzájemné škádlení je známkou důvěrnosti a přátelství, je důkazem toho, že víme o existenci zásobárny náklonnosti, z níž můžeme pít, ať už jsme jakkoli směšné a chybující lidské bytosti. Oba své vtipy směřovali stejně tak na sebe sama jako jeden na druhého, nikdy se navzájem neshazovali, ale neustále používali humor k upevňování vzájemného pouta a přátelství.

Arcibiskup chtěl poděkovat a představit každého jednotlivce, který přispěl k tomu, aby se cesta mohla uskutečnit. Představil svou dceru Mpho; filantropku a mírovou aktivistku Pam Omidyarovou, jejíž finanční podpora tuto cestu umožnila; a mne, ale dalajláma prohlásil, že nás všechny už zná. Pak arcibiskup představil mou ženu Rachel jako svou americkou ošetřující lékařku; Pat Christenovou, kolegyni Pam z nadace Omidyar Group; a budoucí snoubenku své dcery, Marceline, holandskou dětskou lékařku a profesorku epidemiologie. Posledního člena naší výpravy, ctihodného lámu Tändzina Dhondena, představovat nemusel, protože je mnichem v dalajlámově klášteře Namgjal.

Dalajláma vřele pohladil arcibiskupovu ruku, k čemuž pak pravidelně docházelo během celého týdne. Vyprávěli si o průběhu cesty a o zastávce v Amritsaru. „To je dobře. Je třeba si odpočinout,“ řekl dalajláma. „Pravidelně spávám osm až devět hodin denně.“

„Ale vstáváte hodně brzy, že?“ zeptal se arcibiskup.

„Máte pravdu. Ve tři hodiny.“

„Ve tři hodiny?“

„Každý den.“

„A pět hodin se modlíte?“ Arcibiskup svá slova zdůraznil tím, že vztyčil ruku s roztaženými pěti prsty.

„Ano.“

Arcibiskup protočil panenky a zavrtěl hlavou. „Ne, tak to je příliš.“

„Někdy medituji o povaze podstaty člověka prostřednictvím takzvané ‚sedmistupňové analýzy‘,“ řekl dalajláma. Jinpa nám později vysvětlil, že se jedná o buddhistický kontemplativní postup, jehož prostřednictvím člověk hledá skutečnou podstatu tím, že analyzuje vztah mezi ním a fyzickými a mentálními aspekty těla a mysli. „Například,“ pokračoval dalajláma, „když se na vás teď podívám a analyzuji, vidím, že toto je můj drahý a vážený přítel, biskup Tutu. Jenže ve skutečnosti je to jen jeho tělo, ne jeho podstata. Je to jeho mysl, není to on.“ Dalajláma se naklonil vpřed, aby zdůraznil svá slova, která představují paradoxní záhadu starou jako samotný buddhismus. „Kde je podstata biskupa Tutua? Tu najít nelze.“ Rozpustile plácl arcibiskupa po ruce.

Arcibiskup vypadal mírně zmateně a zaskočeně.

„Opravdu?“

„I v kvantové fyzice,“ dodal dalajláma, „se na to dívají podobně. Žádná objektivní věc ve skutečnosti neexistuje. Není nic, co můžeme v konečném důsledku najít. Podobně jako v analytické meditaci.“

Arcibiskup zmateně skryl tvář do dlaní. „Tohle bych dělat nemohl.“ Dalajláma může argumentovat, že neexistuje podstata arcibiskupa Tutua, ale zároveň je tu osoba, přítel, výjimečný přítel, který – bez ohledu na dalajlámovo všeobecně přátelské chování vůči všem – je pro něj jedinečný a zjevně velmi důležitý. Jinpa a já jsme probírali, co tento vztah dalajlámy a arcibiskupa činí tak unikátním. Pro oba z nich je pravděpodobně poměrně vzácné najít skutečného přítele. Koneckonců, klub morálních autorit nemá příliš mnoho členů. Životy obou jsou plné lidí, kteří k nim vzhlížejí jako k ikonám. Musí to být úleva setkat se s někým, kdo nehledá jen příležitost zvěčnit si známou osobnost na fotografii. Určitě také sdílejí hodnoty v prostoru, kde se stýká podstata všech náboženství, a samozřejmě oba také mají výjimečný smysl pro humor. Začínal jsem chápat, jak je pro náš prožitek radosti důležité přátelství a vztahy obecně. Toto téma se během našeho společného týdne objevovalo opakovaně.

„Vysvětluji lidem,“ přiznal se arcibiskup, „že jednou z vašich nejsilnějších stránek je váš klid. ‚Víte, on každý den stráví pět hodin ranní meditací,‘ říkám jim, a to se projeví v tom, jak reagujete na věci, které jsou bolestné – utrpení vaší země i utrpení světa. Jak říkám, taky se snažím, ale pět hodin je moc.“ Arcibiskup, pokorný a skromný jako vždy, zcela opomenul zmínit své tři čtyři hodiny modliteb denně. A také to, že ve skutečnosti spává do čtyř. Zajímalo by mě, co způsobuje, že duchovní vůdci vždy vstávají tak brzy, aby se modlili a rozjímali. Evidentně to má velký význam pro to, jak přistupují ke svému dni. Když jsem poprvé slyšel, že dalajláma vstává ve tři hodiny ráno, myslel jsem si, že jde o další příklad nadlidské zbožnosti a že je to spojeno s tím, že spává jen dvě až tři hodiny denně. Ulevilo se mi, když jsem se dozvěděl, že zkrátka chodívá spát dřív, většinou před sedmou. (Není to zrovna ideální pro člověka, který musí nakrmit děti a uložit je do postele, pomyslel jsem si, ale možná jít spát o hodinu dřív a o hodinu dřív vstávat by mohlo být řešením. Vedlo by to k většímu duchovnímu růstu? Vedlo by to k větší radosti?)

Dalajláma si přiložil arcibiskupovu ruku k tváři. „A teď půjdeme ke mně domů.“

Když jsme vycházeli z letiště, novináři se shlukli kolem obou mužů a pokřikovali na ně dotazy o arcibiskupově cestě. Arcibiskup se zastavil, aby jim odpověděl a využil pozornosti médií k tomu, aby upozornil na nespravedlnost. Jeho slova byla doprovázena cvakáním fotoaparátů. „Jsem tak rád, že mohu být se svým drahým přítelem. Často se události a lidé snaží nás od sebe izolovat, ale láska, kterou k sobě navzájem cítíme, a dobrota božího světa je nám zárukou, že se setkáme. Když mu poprvé jihoafrická vláda odmítla udělit vízum – když se snažil přijet na mé osmdesáté narozeniny – zeptal jsem se ho: ‚A kolik že divizí má vlastně ta vaše armáda? Proč z vás má Čína takový strach?‘ Sice mě to překvapuje, ale možná na tom skutečně něco bude: Síla duchovní autority je něco, co je třeba brát velice vážně. Doufáme, že boží svět se stane lepším místem, vstřícnějším k dobrotě, vstřícnějším k soucitu, vstřícnějším k velkorysosti, vstřícnějším k pospolitému životu, abychom nemuseli být svědky toho, co se v současnosti odehrává mezi Ruskem a Ukrajinou, nebo toho, co se děje v Islámském státě, nebo toho, co se děje v Keni nebo Sýrii. Bůh nad těmito událostmi pláče.“

Arcibiskup se otočil k odchodu, ale pak se zarazil, když se ho další novinář zeptal na účel jeho cesty. „Jsme spolu jen proto, abychom si užili vzájemného přátelství a pohovořili si o radosti.“

Čekající kolona aut rychle arcibiskupa i dalajlámu odvezla. Dalajlámova rezidence byla tři čtvrtě hodiny cesty. Ulice byly pro dopravu uzavřené, aby se dalajláma mohl dostat na letiště, a teď je lemovali Tibeťané, Indové a sem tam nějaký turista v naději, že se jim ho a jeho vzácného hosta podaří aspoň zahlédnout. Uvědomil jsem si, proč dalajláma podniká pouť na letiště tak zřídkakdy. Jde o složitou logistickou operaci, která uzavře jednu z hlavních tepen a má dopad na celé město.

Byli jsme zde, abychom diskutovali o radosti tváří v tvář problémům života, a všude v Dharamsale jsme nacházeli důkazy o tom, jak je tato společnost už dlouho traumatizovaná útiskem a vyhnanstvím. Město se choulí podél klikatých horských silnic a řemeslnické krámky visí přímo nad příkrými útesy. Stejně jako u staveb po celé Indii a ve většině rozvojových zemí musí jít stavební normy a bezpečnostní opatření stranou, aby vytvořily prostor prudce vzrůstajícímu počtu obyvatel. Přemýšlel jsem, jak by se těmto stavbám asi dařilo v případě zemětřesení. Obávám se, že by hory celé město setřásly jako list stromu ze hřbetu probouzejícího se zvířete.

Kolona aut projížděla houstnoucími zástupy věřících podél silnice. Někteří pálili vonné tyčinky, jiní měli modlitební korálky mala omotané kolem sepnutých rukou. Pro toho, kdo není Tibeťan, je obtížně pochopit, co všechno dalajláma pro tibetský národ znamená, a zvláště pak pro tuto exilovou komunitu. Je jak symbolem jejich národní a politické identity, tak ztělesněním jejich duchovních nadějí. Být ztělesněním bódhisattvy soucitu je v mnoha ohledech, jako když je pro křesťany někdo podobný Kristu. Mohu si jen představovat, jak obtížné to musí pro dalajlámu být, když na svých bedrech nese tuto zodpovědnost a zároveň se snaží zdůrazňovat, že není „nikým mimořádným“, že je jen jedním ze sedmi miliard lidí.

Ulice se zúžily a já jsem byl zvědav, jak se naše uhánějící auta propletou davy lidí. Zpomalovali jsme však jen tehdy, když se na ulici tu a tam objevila posvátná kráva. Pravděpodobně přišla, aby si lépe oba svaté muže prohlédla.

Zajímalo mě, zda důvodem, proč kolona tak spěchala, byla bezpečnost, nebo jen snaha co nejdříve opět otevřít ulice. Řekl bych ale, že šlo spíše o bezpečnost. Stejně jako jiná indická města, i Dharamsala je formována všudypřítomným třením tektonických vrstev kultury, jež se neustále přesouvají a narážejí do sebe v živé a někdy nestabilní přehlídce zbožnosti a identity.

McLeod Ganj je tibetské buddhistické město známé také jako Horní Dharamsala. Rozprostírá se na kopci nad indickým hinduistickým městem Dharamsalou nebo, jak vyslovují Hindové, Dharmšálou. Název města je spojením slov dharma, což znamená duchovní učení, a šála – příbytek, takže něco jako „duchovní příbytek“, přesněji „ubytovna pro poutníky“. Vzhledem k počtu poutníků, jejichž cílem toto místo je, jde o velmi přiléhavý název.

Rychle jsme projeli jednoduchou kovovou branou dalajlámova komplexu, kde jsou umístěny jeho kanceláře a soukromá rezidence. Přijeli jsme na půlkruhovou příjezdovou cestu, podél níž záhony překypovaly jarními květy. Moje předchozí návštěva Dharamsaly, během níž jsme s dalajlámovou kanceláří plánovali podrobnosti cesty, se uskutečnila v lednu. Tenkrát celé město zahalovaly mraky a mrzlo, ale teď zářilo slunce a květiny dychtivě kvetly. V těchto nadmořských výškách nebude jejich život příliš dlouhý, a tak si cení každého dne.

Jak se blížilo zahájení diskusí, uvědomil jsem si, že jsem čím dál napjatější, ale zároveň jsem věděl, že nejsem sám. Při jedné z našich plánovacích schůzek mě dojal arcibiskup upřímným vyznáním, že má z výměny názorů s dalajlámou trochu strach. „Je mnohem racionálnější,“ sdělil mi tenkrát o dalajlámově vášni diskutovat, intelektuálně zkoumat a vědecky bádat. „Já jsem mnohem intuitivnější,“ dodal. Vzpomínám si, že ještě mluvil o tom, jak ho hluboká niterná znalost a zbožná odevzdanost provedly všemi důležitými body jeho života a pomáhaly mu v boji proti apartheidu, který považoval za své životní poslání. Jak je vidět, i významné duchovní osobnosti znejistí, když se pouštějí na cestu do neznáma.

Po dni arcibiskupova odpočinku jsme se pustili do rozhovorů o povaze skutečné radosti.

Den 1

Podstata skutečné

radosti

Proč nejste morous?

Na začátku jsem požádal arcibiskupa o modlitbu, protože v jeho tradici jde o způsob, jak zahájit jakýkoli důležitý rozhovor. „Velmi rád, děkuji,“ začal arcibiskup. „Vždy potřebuji co nejvíc pomoci.

Ztišme se na chvíli. Přijď, Duchu svatý, naplň srdce svých věrných a zapal v nich oheň své lásky. Sešli svého Ducha a budou stvořeni a obnovíš tvář země. Amen.“

„Amen,“ dodal dalajláma. Pak jsem dalajlámu požádal, zda by se s námi nepodělil o to, co si od společně stráveného týdne slibuje. Pohodlně se usadil a zamnul si ruce. „Nacházíme se ve dvacátém prvním století. Rozvíjíme vymoženosti století dvacátého a nadále zlepšujeme svůj hmotný svět. Přestože stále ještě existuje spousta chudých lidí, kteří nemají dostatek jídla, z obecného hlediska je dnes svět vysoce rozvinutý. Problém tkví v tom, že náš svět a naše vzdělání zůstávají zaměřeny pouze na vnější, materialistické hodnoty.

Dostatečně se nezabýváme svými vnitřními hodnotami. Ti, kdo jsou vychováváni v takovém duchu, žijí materialistickým způsobem života, a nakonec se celá společnost stává materialistickou. Ale materialistická kultura je pro řešení našich lidských problémů nedostatečná. Hlavní problém je tady,” řekl dalajláma a ukázal na hlavu.

Arcibiskup si prsty poklepal na prsa, aby zdůraznil, že i srdce je důležité.

„Ano, tady také,“ souhlasil dalajláma. „Mysl a srdce. Materialistické hodnoty nám nemohou nabídnout klidnou mysl. Musíme se zaměřit na naše vnitřní hodnoty, na naši skutečnou lidskost. Jen tak můžeme dosáhnout míru v duši – a více míru i na zemi. Spousta problémů, jimž čelíme, jako je válka a násilí, jsou našimi vlastními výtvory. Na rozdíl od přírodních katastrof, tyto problémy si vytváříme my lidé.“

„Cítím v tom velký rozpor,“ pokračoval dalajláma. „Je nás sedm miliard, nikdo nechce mít problémy, nikdo nechce trpět, a přesto tolik problémů a tolik utrpení vzniká většinou naší zásluhou. Proč?“ Teď mluvil přímo k arcibiskupovi, který souhlasně přikyvoval. „Něco nám schází. Jako jedna ze sedmi miliard lidských bytostí jsem přesvědčený, že každý z nás má zodpovědnost přispět k rozvoji šťastnějšího světa. Musíme se více starat o blaho ostatních. Jinými slovy, musíme nabídnout laskavost nebo soucit, čehož se dnes nedostává. Musíme se zaměřit na naše vnitřní hodnoty. Musíme hledat uvnitř.“

Obrátil se k arcibiskupovi, zvedl ruce a v úctě je sepjal. „Tak teď vy, arcibiskupe Tutu, můj dlouholetý příteli.“ Natáhl ruku k arcibiskupovi, který ji něžně sevřel do obou dlaní. „Myslím, že máte velký potenciál–“

„Potenciál?!“ zareagoval arcibiskup s předstíraným rozhořčením a pustil dalajlámovu ruku ze sevření.

„Velký potenciál, ano. Myslím tím velký potenciál k vytvoření šťastnějšího lidstva.“

Arcibiskup se smíchem zvrátil hlavu. „Ach tak.“

„Už jen když se vám lidé podívají do tváře,“ pokračoval dalajláma, „vždy se smějete, jste vždy veselý. To je pozitivní poselství.“ Dalajláma se natáhl, opět uchopil arcibiskupovu ruku a pohladil ji.

„Když se někdy podíváte na představitele vrcholné politiky nebo na duchovní vůdce, tváří se velice vážně,“ narovnal se na židli, zamračil se a vypadal velmi přísně. „To člověka znejistí, ale když se podívá do tváře vám–“

„To je tím velkým nosem,“ odtušil arcibiskup a oba se vesele zasmáli.

„Opravdu si cením toho, že jste sem přijel, abyste si se mnou popovídal,“ řekl dalajláma. „Abychom mohli rozvíjet mysl, je třeba nahlédnout hlouběji. Každý hledá štěstí, radost, ale zvenčí – v penězích, v moci, ve velkém autě, ve velkém domě. Většina lidí vůbec nevěnuje pozornost tomu nejdůležitějšímu zdroji šťastného života, který je v nitru, nikoli venku. Dokonce i zdroj fyzického zdraví přichází zevnitř, nikoli zvenku.

Mezi námi může být pár rozdílů. Vy většinou zdůrazňujete víru. Já osobně jsem buddhista, a přestože považuji víru za velmi důležitou, skutečnost je taková, že ze sedmi miliard lidí na této planetě je více než miliarda nevěřících. A my je nemůžeme vyloučit. Jedna miliarda je docela hodně lidí. Jsou to naši bratři a sestry. I oni mají právo stát se šťastnějšími bytostmi a být dobrými členy lidské rodiny. Takže člověk nemusí být odkázán na náboženskou víru, aby šířil povědomí o vnitřních hodnotách.“

„Je velmi obtížné navázat na vaše hluboce pravdivá slova,“ začal arcibiskup. „Myslel jsem, že řeknete, že když usilujete o štěstí, nenajdete ho. Je velmi, velmi prchavé. Nenajdete ho tím, že na všechno ostatní zapomenete a budete se snažit jen o dosažení štěstí. C. S. Lewis napsal knihu s názvem Zaskočen radostí, která, jak se domnívám, přesně vyjadřuje, jak to funguje.

Mnoho lidí se na vás podívá,“ pokračoval arcibiskup, „a přemýšlí o všech těch strašných věcech, jež se vám staly. Nemůže být nic otřesnějšího, než být vyhnán z vlastní země, od věcí, kterých si tak hluboce ceníte. A přesto, když za vámi lidé přijdou, setkají se s někým, kdo je v neuvěřitelné pohodě, je neuvěřitelně soucitný, rošťácký–“

„To je to správné slovo,“ dodal dalajláma. „Formálnost nemám příliš v oblibě.“

„Neskákejte mi do řeči,“ popíchl ho arcibiskup.

„Ach,“ zasmál se dalajláma jeho pokárání.

„Je úžasné zjistit, že to, co skutečně chceme, není ve skutečnosti štěstí. Není to to, o čem bych chtěl mluvit. Já bych chtěl hovořit o radosti. Radost v sobě zahrnuje štěstí. Ale radost je něco mnohem většího. Představte si matku, která má před porodem. Skoro všichni z nás se snaží uniknout bolesti. A matky vědí, že je čeká bolest, obrovská bolest doprovázející porod. Ale přijímají ji. A i po sebebolestivějším porodu, jakmile je dítě na světě, je radost matky nezměrná. Je to jeden z těch neuvěřitelných případů, kdy radost může tak rychle vzniknout z utrpení.

Matka může padat únavou,“ pokračoval arcibiskup, „ale když jí dítě onemocní, zapomene na své vyčerpání a bude sedět u jeho lůžka celou noc. Jakmile se dítěti uleví, dostaví se obrovská radost.“

Jak je možné, že tato věc, které říkáme radost, může být vyvolána tak širokou škálou podnětů? Jak může prožitek radosti sahat od slz radosti při zrodu dítěte přes nezkrotný záchvat smíchu, když uslyšíme povedený vtip, až po spokojený úsměv během meditace? Zdá se, že radost pokrývá celý tento emocionální prostor. Paul Ekman, významný badatel v oboru emocí a dlouholetý dalajlámův přítel, napsal, že radost je spojena s pocity tak odlišnými, jako je:

rozkoš (pramenící z pěti smyslů)

pobavení (od potlačovaného smíchu po nezkrotný chechot)

uspokojení (klidnější varianta spokojenosti)

vzrušení (reakce na něco nového nebo na výzvu)

úleva (reakce na jiné emoce, jako je strach, úzkost, a dokonce i potěšení)

údiv (nad něčím překvapivým a obdivuhodným)

extáze nebo blaženost (něco nás přenese mimo nás)

euforie (pocit po splnění obtížného nebo nebezpečného úkolu)

zdravá pýcha (když si naše děti vyslouží zvláštní ocenění)

škodolibost (radost z utrpení někoho jiného)

dojetí (z pocitu, že jsme svědky laskavosti, velkorysosti nebo soucitu)

vděk (ocenění nesobeckého činu vůči nám)

Ve své knize o štěstí přidal buddhistický učenec a bývalý vědec Matthieu Ricard další tři vznešenější stavy radosti:

sdílení radosti (s druhou osobou, což buddhisté nazývají muditá)

potěšení nebo okouzlení (sálající druh uspokojení)

duchovní vyzařování (poklidná radost zrozená z hluboké pohody a laskavosti)

Z tohoto užitečného mapování říše radosti je zřejmé, že jde o složitou a velmi delikátní záležitost. Radost může pramenit z široké škály zdrojů od potěšení, jež nám působí, pokud jiným štěstí přeje, což buddhisté nazývají muditá, až po potěšení, jež nám působí neštěstí jiných, jinými slovy až po škodolibost. To, co popisoval arcibiskup, se spíše než prosté rozkoši podobá úlevě, údivu a blaženosti ze zrození. Radost může samozřejmě zahrnovat všechny tyto lidské prožitky, ale trvalá radost – radost jako způsob bytí – jíž jsme svědky u arcibiskupa i dalajlámy, je pravděpodobně nejblíž duchovnímu vyzařování nebo sálajícímu uspokojení.