Beautiful

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2016

Translation © Jaroslava Novotná, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-175-4

ISBN mobi 978-80-7565-176-1

Pro A. K. W.:

Pro každý trpělivý úsměv

a každou vybojovanou bitvu

Jedna

Pippa

Vždycky se snažím nebrat si příliš k srdci, jak blízko k sobě má okamžik, ve kterém si uvědomím, jak se věci mají, s jasnozřivým prozřením, že je pozdě bycha honit.

Jako třeba když sedíte u maturity a uvědomíte si, že jste se přece jen mohli učit o trochu víc.

Nebo třeba koukáte do hlavně pistole a říkáte si Jejda, to jsem fakt posrala.

Nebo se ocitnete nad hopsající bílou zadnicí svýho kluka, když ve vaší posteli šuká jinou ženskou, a s jistým sarkasmem si pomyslíte: Aha, tak proto nikdy nespravil ten vrzající schod. Protože to byl poplašný hlásič: pozor, Pippa jde domů.

Praštila jsem ho kabelkou přímo doprostřed zad, zrovna když byl v nejlepším. Znělo to jako když stovka rtěnek dopadne na cihlovou zeď.

Na podvádějícího, prolhaného a debilního čtyřicátníka byl Mark opravdu dost fit.

„Hajzle,“ sykla jsem, když se z ní pokoušel poněkud nemotorně slézt. Postel byla nepovlečená – k seznamu Markových vlastností si můžete přičíst lenost, samozřejmě byl líný skočit do prádelny na rohu ulice, než přijedu domů – a péro se mu zhouplo nahoru k břichu.

Přikryl si ho dlaní. „Pippo!“

Ta ženská schovala tvář ve smrtelně trapných rozpacích, což jí slouží ke cti. „Marku,“ řekla přiškrceně, „tys mi neřekl, že máš holku.“

„Zvláštní,“ odpověděla jsem za něj. „Mně neřekl, že má dvě holky.“

Mark ze sebe vyrazil neartikulované zvuky hrůzy.

„Takže,“ zvedla jsem bradu. „Sbal si svý krámy a vypadni.“

„Pippo,“ vysoukal ze sebe. „Já nevěděl…“

„Že se stavím na oběd?“ odsekla jsem. „Jo, to je mi jasný, lásko.“

Ta ženská vstala a rudá ponížením si posbírala šaty. Asi by bylo slušné, kdybych se otočila a nechala je obléknout v zahanbeném mlčení. Ovšem aby to bylo spravedlivé, slušná věc by byla netvrdit, že nevěděla, že má Mark holku, když všechno v té pitomé ložnici mělo něžně tyrkysovou barvu a lampičky na nočních stolcích měly stínítka s kraječkami. Leda že by to byl byt jeho mámy. Tak to jste kurva na omylu.

Mark si natáhl kalhoty a blížil se ke mně s napřaženýma rukama, jako by přistupoval k šelmě.

Zasmála jsem se. V té chvíli jsem byla ještě nebezpečnější než lev.

„Pippo, drahoušku, strašně mě to mrzí.“ Nechal ta slova viset v prostoru mezi námi, jako by skutečně mohla zchladit můj vztek.

Mou mysl okamžitě zaplnil hotový proslov, zcela konkrétní a jasně formulovaný. O tom, jak pracuju patnáct hodin denně, abych mu pomohla se začátky podnikání, o tom, že žije a pracuje v mém bytě, ale za celé čtyři měsíce po sobě neumyl ani hrnek, o tom, jaké úsilí věnoval tomu, aby uspokojil tuto ženskou, a jestli jsem spokojená já, to ho za posledního půl roku vůbec nezajímalo. Ale rozhodně si nezasloužil, abych mu věnovala tolik energie, ačkoliv má řeč by byla skvělá.

A kromě toho na to, jak se cítí trapně – s každou sekundou, aniž bych vůbec řekla jediné slovo – byl skvostný pohled. Neuškodí, když se budu chvíli koukat. Za téhle situace by vás to napadlo taky. Jenomže místo toho něco ve mně začalo doutnat. Tuším, že to byla moje láska k němu, jež vzplála, jako když u novin přidržíte zápalku.

Přistoupil o pár kroků blíž. „Neumím si ani představit, jak ti to celé připadá, ale…“

Lehce jsem naklonila hlavu a cítila, jak ve mně bublá vztek. Přerušila jsem ho v půli věty: „Tak ty si to neumíš představit? Shannon tě opustila kvůli jinýmu chlapovi. Podle mě víš přesně, jaké to je.“

Jakmile jsem to dořekla, prodraly se na povrch vzpomínky na naše začátky tenkrát před lety, kdy jsme se potkali v hospodě a vedli nejdřív nekonečné kamarádské rozhovory o mých milostných eskapádách a jeho nezdarech u žen. Vzpomínám si, jak jsem tvrdila, že určitě musí svou manželku hluboce milovat, když bez ní vypadá tak zničeně. Snažila jsem se do něho nezamilovat – do toho nádherného kluka se smyslem pro suchý humor, tmavými vlnitými vlasy a jiskřičkami v hnědých očích – leč, podlehla jsem. A k mé nesmírné radosti se to změnilo v něco víc.

Za tři měsíce se nastěhoval.

Za dalších šest měsíců jsem ho požádala, aby opravil to vrzající prkno na schodech.

Dva měsíce poté jsem to vzdala a spravila to sama.

To bylo včera.

„Sbal si věci a vypadni.“

Ta ženská přikrčeně proběhla kolem nás.

Zapamatovala bych si vůbec její tvář? Nebo si budu do smrti pamatovat jen Markovu zadnici hopsající nad jejím tělem a na to, jak se mu péro pružně vyhouplo k břichu, když z ní vyděšeně slezl?

Uslyšela jsem bouchnutí dveří, ale Mark se pořád neměl k odchodu.

„Pippo, je to jen kámoška. Arnoldova ségra, toho kluka z fotbalu. Jmenuje se…“

„Opovaž se mi říkat, jak se jmenuje,“ zavrčela jsem nevěřícně. „Na to ti kašlu!“

„Co jako…“

„Co když je to hezké jméno?“ přerušila jsem ho. „Co když se někdy v budoucnu provdám za fakt hodnýho chlapa a budeme mít mimino a můj muž navrhne tohle jméno a já řeknu: Jé, to je krásné jméno. Bohužel Marek ošukával holku, která se zrovínka takhle jmenovala. V mojí posteli, bez povlečení, protože je to lenoch líná, takže ne, takhle naši dceru nemůžeme pojmenovat.“ Zamračila jsem se na něj. „Zkazil jsi mi den. Možná celý týden.“ Přemýšlivě jsem naklonila hlavu. „Ale celý měsíc ne, protože ta nová kabelka od Prady, co jsem nedávno dostala, je absolutně úžasná – a ani ty ani ta tvoje nevěrná bílá prdel se jí nemůžete rovnat.“

Usmál se, málem vyprskl smíchy. „Teda ty dovedeš být zábavná i v takový situaci, Pippo,“ zašeptal obdivně.

Procedila jsem skrz zuby: „Marku. Seber se a vypadni z mýho bytu.“

Začal se kroutit. „No jo, ale já mám ve čtyři telekonferenci s Italama, tak jsem myslel, že by to šlo z tvého…“

Tentokrát jeho slova uťala moje dlaň na jeho tváři.



Coco přede mě postavila hrnek s čajem a útěšně mi prohrábla vlasy.

„Vyser se na něj.“ Tohle zašeptala kvůli Lele. Lele milovala motorky, ženy, ragby a Martina Scorseseho. Ale jak jsme všichni věděli, nesnášela, když manželka mluvila doma sprostě.

Položila jsem si tvář na ruce složené na stole. „Proč jsou chlapi takový kokoti, mami?“

Mami jsem říkala oběma, protože to je jediné oslovení, na které obě reagují. Napřed se to trochu pletlo: zavolala jsem na jednu a obrátily se obě – a proto jakmile jsem uměla mluvit, naučili mě Colleen a Leslie, abych je místo mami oslovovala Coco a Lele.

„Jsou to kokoti, protože…“ Odpověděla Coco, a pak se odmlčela. „No, všichni snad nejsou kokoti, že ne?“

Tušila jsem, že se podívala po Lele, jestli souhlasí, protože pokračovala dál, pevnějším a odhodlanějším hlasem. „Ženský bejvaj taky pizdy, to si nevybereš.“

Lele přispěchala na pomoc. „Můžeme říct jen to, že Mark je každopádně pičus, ovšem náš pohled asi není objektivní.“

Skoro jsem k mámám cítila lítost. Marka měly rády. Líbilo se jim, že byl ve věku tak asi napůl mezi mým a jejich. Obdivovaly jeho vytříbený vkus, pokud jde o víno, cenily si toho, že měl rád Boba Dylana a Sama Cooka. Když byl se mnou, rád předstíral, že je ještě pořád ani ne třicetiletý mladík. Když byl s nimi, bez problémů se transformoval v nejlepšího kamaráda padesátiletých leseb. To by mě zajímalo, co by ze sebe udělal, kdyby se skamarádil s nějakým obyčejným lůzrem.

„Jo a ne,“ připustila jsem, narovnala jsem se a utřela si tváře. „Když si to tak vezmu zpětně, říkám si, jestli Marka zklamala Shannon proto, že jeho nikdy nenapadlo zahnout.“

Pohlédla jsem do jejich ustaraných, doširoka rozevřených očí. „Chci říct, že ani nevěděl, že je něco takového možné, dokud mu ona nezahla.“ Cítila jsem, jak mi z tváří mizí krev. „Že by to byl nejrychlejší a nejjednodušší způsob, jak to se mnou skončit?“

Beze slova na mě zíraly, když viděly hrůzu v mé tváři.

„Nemyslíte?“ zeptala jsem se a hleděla střídavě z jedné na druhou. „Že by to chtěl skončit a já byla prostě jen nedovtipná a neviděla to? Vyspal se s ženskou v mý posteli, aby mě mohl pustit k vodě?“ Přitiskla jsem si dlaň na rty. „Co když je Mark jen obrovský zbabělec s velkým bimbasem?“

Coco si zakryla ústa, aby se nesmála. Lele věnovala této otázce hlubší úvahu. „O jeho bimbasovi těžko můžu mluvit, drahoušku, ale beze všech pochybností můžu prohlásit, že ten chlap je srab.“

Lele mě vzala něžně, ale pevně za loket, zvedla mě ze židle a odvedla ke svému starému rozvrzanému kanapi. Posadila mě vedle svého vytáhlého, kostnatého těla a vzápětí jsem z druhé strany ucítila hebké křivky Coco.

Kolikrát už jsme takhle spolu seděly? Kolikrát jsme to takhle dělaly, tiskly se k sobě na kanapi a dumaly nad záhadou mužské povahy, kolikrát jsme tohle prožívaly společně? Ne vždy jsme nalezly odpovědi, ale většinou jsme se pak cítily lépe, když jsme se na tom gauči mohly takhle láskyplně objímat.

Tentokrát nemusely dumat dlouho, aby dospěly k závěru. Když vaše šestadvacetiletá dcera přijde domů s tím, že má trable s chlapem, a jste lesba, která se provdala za svou první lásku, dá se říct jen jediné: Vyser se na něj.

„Moc pracuješ,“ zabručela Lele a políbila mě do vlasů.

„A v práci se ti nelíbí,“ zamručela Coco a masírovala mi prsty na rukou.

„No, vidíte, proto jsem se taky stavila doma na oběd. V kanclu jsem měla pocit, že roztrhám všechny ty lejstra na kousky a vyleju Tonymu kafe na hlavu. Tak jsem si řekla, že by mi bodlo něco dobrého na zub a pár keksů. Tomu se říká ironie osudu.“

„A co dát výpověď a odstěhovat se?“ navrhla Coco.

„Ale mami,“ hlesla jsem a dělala, že mi při té otázce neskáče srdce radostí. „To by přece nešlo.“

Civěla jsem před sebe v tom úpravném obýváčku: malá televize sloužící spíš jako podstavec pro vázy s květinami než ke svému pravému účelu, modrý koberec s uzlíky, jenž býval minovým polem ztracených botiček od barbín; naleštěná podlaha z mořeného dřeva.

Svou práci jsem opravdu upřímně nenáviděla. Nesnášela jsem šéfa Tonyho. Nenáviděla jsem tu ubíjející nudu nekonečných čísel. Štvalo mě dojíždění, vadilo mi, že v kanclu už nemám pořádné kamarády od té doby, co před rokem a půl odešla Ruby.

Štvalo mě, jak dny splývají jeden v druhý.

Ale možná mám štěstí, uvědomila jsem si. Alespoň mám práci, ne? A přátele, i když většina z nich stráví víc času žvaněním v hospodě než čím jiným. Mám dvě mámy, které mě milují nade vše, a šatník, nad kterým by většina ženských slintala závistí. Pravda, Mark byl někdy miláček, ale popravdě, v podstatě to byl flink. Velký péro, ale to bylo tak všechno. Zdatný, i když poněkud nedovtipný, když si to tak vezmu. Kdo by potřeboval chlapa? Já ne.

Měla jsem všechno – v podstatě mi v životě nic nescházelo. Tak proč se teď cítím jako totální chudinka?

„Potřebuješ dovolenou,“ vzdychla Lele.

Cítila jsem, jak ve mně něco puklo: nepatrný závan úlevy.

„Jo. Dovolenou!“



V pátek dopoledne bylo letiště Heathrow jeden šílený chaos.

Leť v pátek, radila mi prve Coco.

V pátek není nával, tvrdila.

Jak vidno, neměla bych dát na radu ženy, která neseděla čtyři roky v letadle. I když ve srovnání se mnou byla zkušeným bardem: to já letěla naposledy před šesti lety. Na žádné pracovní cesty mě neposílali. Za Ruby jsem do Oxfordu jezdila vlakem. A do Paříže jsem jezdila – jezdívala – s Markem taky vlakem, když jsme si chtěli udělat minidovolenou a debužírovat si a při jídle a víně se oddávat náruživému sexu s Eiffelovkou v pozadí.

Sex. Božínku, to mi bude chybět.

Ale teď jsem musela myslet na důležitější věci, například jestli je v pátek v devět dopoledne na letišti Heathrow více lidí než v celém Londýně.

Copak už nikdo nechodí do práce? Pomyslila jsem si. Evidentně nejsem jediná, kdo odlétá před koncem pracovního týdne, obyčejného říjnového dne, kdy není žádný svátek, aby unikl nudné jednotvárné práci a podvádějícímu, prdel vystrkujícímu…

„Postupujte,“ zavrčela ženská za mou.

Trhla jsem sebou, vytržená z myšlenek ve frontě před přepážkou bezpečnostní kontroly.

Popošla jsem tři kroky dopředu a ohlédla se na ni přes rameno. „Stačí?“ otázala jsem se chladně. Fronta byla pořád stejná, jenom jsme byli o pár stop k zaměstnanci kontrolujícímu pasy blíž.

Za půl hodiny jsem stála před odletovou bránou. A potřebovala jsem… nějakou činnost. Samou nervozitou jsem cítila zvláštní pnutí kolem žaludku, takový ten pocit, kdy nevíte, jestli se máte najíst, nebo radši zůstat hlady. Ne že bych nikdy v životě neletěla letadlem… jen jsem toho prostě nenalítala moc. Aby bylo jasno, v ostatních oblastech života jsem si připadala dost světácká. Měla jsem oblíbený obchod na Mallorce, kam bych si zašla koupit novou sukni. Měla jsem seznam kaváren v Římě, které bych mohla doporučit každému, kdo tam letí poprvé. Samozřejmě jsem byla protřelým cestovatelem v metru – levou zadní dokážu zkrotit masy agresivních a netrpělivých spolucestujících – ovšem tak nějak jsem předpokládala, že letiště bude přívětivější.

Jak vidno, nebylo. Připadalo mi obrovské, a přesto jsem měla pocit, že je tu hlava na hlavě. Pracovník u brány vytruboval informace ve stejný okamžik, kdy jiný pracovník naproti hlásil podobné oznámení. Lidé se odbavovali a já měla v hlavě chaos, ale když jsem se rozhlédla, vypadalo to, že ostatní to vůbec nevyvádí z míry. Koukla jsem se na letenku, kterou jsem svírala v dlani. Mámy mi zaplatily první třídu – pro radost, řekly – a já věděla, kolik je to stálo peněz. Určitě by letadlo neodletělo beze mě?

Vedle mě se postavil pán v pěkném tmavomodrém obleku a naleštěných botách. Vypadal mnohem sebejistěji, než jsem se cítila já.

Toho se drž, pomyslela jsem si. Jestli ještě není na palubě tenhle, taky nemusíš spěchat.

Pomalu jsem bloudila očima po jeho hladce vyholeném krku až k obličeji a pocítila něco jako závrať. Ovšemže pohlížel na svět skrz tmavé zrcadlové brýle, ale byl nádherný. Husté vlasy zlaté jako slunce; temně zelené oči upřené na mobil, který držel v ruce. Linie čelistního oblouku přímo k zulíbání.

„Promiňte.“ Položila jsem mu ruku na rámě. „Mohla bych vás o něco poprosit?“

Sklopil oči k mé dlani a na levé tváři se mu udělal dolíček. Měl dokonale americké zuby.

Já byla upocená a vyjevená.

„Mohl byste mi říct, jak to tady funguje?“ zeptala jsem se. „Už je to hodně let, co jsem letěla naposledy. Teď se mám jít odbavit?“

Podíval se na letenku, kterou jsem třímala v dlani, a trochu naklonil hlavu, aby mohl přečíst text.

Krátké čisté nehty. Dlouhé prsty.

„Aha,“ pousmál se. „Vy sedíte vedle mě.“ Zvedl oči ke vstupu do odbavovací zóny a dodal: „Teď odbavují cestující, kteří mají přednostní nástup do letadla – rodiče s malými dětmi a indisponovaní – a pak je na řadě první třída. Chcete jít se mnou?“

S vámi bych šla až k branám pekla, pane.

„To by bylo super,“ prohlásila jsem. „Děkuju.“

Kývl a obrátil se k zaměstnanci u přepážky.

„Naposledy jsem letěla před šesti lety do Indie,“ vykládala jsem mu a on se na mě znovu ohlédl. „Bylo mi dvacet a jela jsem s kamarádkou Molly do Bengalúru. Její sestřenice tam pracuje v nemocnici. Molly je hrozně fajn, ale byly jsme obě trdla, žádný cestovatelky, málem jsme nastoupily do letadla do Hongkongu.“

Trochu se zasmál. Věděla jsem, že z nervozity plácám hlouposti a on je jen zdvořilý, ale nedokázala jsem přestat, dokud tu historku nedopovím.

„Jedna hrozně milá paní u odletů nás poslala správně a my honem utíkaly do sousedního terminálu, oni tam totiž naše letadlo přesunuli a neslyšely jsme hlášení, protože jsme si kupovaly pivo v restauraci, ale nakonec jsme to stihly, to letadlo málem odstartovalo bez nás.“

„To bylo jistě velké štěstí,“ zamumlal a ukázal bradou k nástupnímu mostu, když zaměstnanec ohlásil, že první třída může nastoupit. „To jsme my,“ řekl. „Pojďme.“

Byl vysoký, a když kráčel přede mnou, pohled na jeho zadek ve mně vyvolal nostalgickou vzpomínku na Patricka Swayzeho v Hříšném tanci. Sklouzla jsem pohledem až k jeho botám a dumala, jak dlouho člověku trvá, než dosáhne na koženém povrchu tak nádherného lesku. Kdybych chtěla najít nitku na jeho obleku, nepatrné smítko, zůstala bych tu s prázdnýma rukama. Byl perfektní a přitom vůbec nevypadal nadutě.

Co asi dělá? Uvažovala jsem, když jsme konečně vstoupili na palubu. Podnikatel. Možná je tu kvůli práci, má milenku v nějakém fajnovém bytečku v Chelsea. Dnes ráno odcházel, ona se s našpulenými ústy povalovala v posteli v prádélku, které jí včera přinesl jako omluvu, že přišel pozdě. Nakrmila ho jídlem z donášky na saténovém povlečení a pak se s ním milovala celou noc až do čtyř do rána, kdy vstal a začal si leštit boty…

„Slečno?“ oslovil mě, jako kdyby to opakoval nejméně podruhé.

Trhla jsem sebou a omlouvala se: „Pardon, já jsem…“

Pokynul mi, abych si sedla, a já zaujala místo u okénka a zasunula kabelku pod sedadlo před sebou.

„Promiňte,“ omluvila jsem se znovu. „Zapomněla jsem, jak může být nástup organizovaný.“

Jen mávl rukou. „Už mám nalétáno, takže to ani nevnímám. Jedu takříkajíc na autopilota.“

Sledovala jsem ho, jak si pečlivě vybaluje iPad, sluchátka proti hluku a balíček dezinfekčních ubrousků. Vytáhl ubrousek a očistil jím opěrku hlavy, jídelní podnos a záda sedadla před sebou, do dalšího si utřel ruce.

„Jste dokonale připraven,“ zamumlala jsem s úsměvem.

Bezděčně se zasmál. „Moje řeč…“

„Máte nalétáno,“ dopověděla jsem za něj a upřímně se zasmála. „Jste vždycky tak… opatrný?“

Pobaveně na mě pohlédl. „Nebudu lhát: ano.“

„Nedělají si z vás legraci?“

Jeho úsměv byl zvláštní kombinací rezervovanosti i rozvernosti a roznítil v mé hrudi zvláštní plamínek. „Ano.“

„No jo. Je to úsměvné, ani se nedivím.“

Zasmál se a znovu se věnoval očistě svého okolí. Použité ubrousky nastrkal do igelitového pytlíku. „Chápu.“

Přiblížila se k nám letuška a každému podala vlhký ručníček. „Jmenuji se Amelia a budu se o vás starat po celou dobu letu. Chtěli byste něco k pití, než odstartujeme?“

„Tonik s citronem, prosím,“ objednal si tichým hlasem můj soused.

Amelia pohlédla na mě.

„Ehm…“ trochu jsem se ošila. „Co máte v nabídce?“

Zasmála se, ale mile. „Cokoliv chcete. Kávu, čaj, džus, sodu, koktejly, pivo, víno, šampaňské…“

„Ano, šampaňské,“ zatleskala jsem. „Nejlepší způsob, jak začít dovolenou!“ Sklonila jsem se ke kabelce a lovila peněženku. „Kolik to bude?“

Ten muž mi položil dlaň na paži a s pobaveným úsměvem mě zarazil. „To je zdarma.“

Ohlédla jsem se a zjistila, že Amelia již odešla pro naše pití.

„Zadarmo?“ opakovala jsem bezduše.

Kývl. „Na mezistátních linkách je alkohol zadarmo. A v první třídě je vždycky v ceně letenky.“

„No kruci,“ vyhrkla jsem a narovnala se. „To jsem ale blbec.“ Palcem u nohy jsem zastrčila kabelku zpátky pod sedadlo. „Já totiž letím první třídou poprvé.“

Maličko se ke mně naklonil a zašeptal: „Nikomu to nepovím.“

Nevěděla jsem jistě, jak to myslí. Sjela jsem ho pohledem. Laškovně mrkl.

„Ale řeknete mi, když něco udělám špatně?“ vycenila jsem zuby. Když se tak ke mně nakláněl a voněl jako muž a čisté prádlo a leštidlo na boty, srdce mi drnčelo v hrdle jako bubínek.

„Vy nemůžete dělat nic špatně.“

Co to právě řekl? Usmála jsem se ještě víc. „Nenecháte mě, abych všude nechávala ty malinké lahvičky alkoholu, co jsou zadarmo?“ zašeptala jsem.

Zvedl tři prsty. „Čestné skautské.“

Sklonil se, vložil pytlíček na odpadky do kufříku a postavil si kufřík k nohám.

„Vracíte se domů nebo někam odlétáte?“ zeptala jsem se.

„Domů,“ odpověděl. „Rodilý Bostoňan. V Londýně jsem byl na týden, kvůli práci. Takže vy říkáte dovolená?“

„Jo.“ Vesele jsem zvedla ramena a zhluboka se nadechla. „Já letím někam. Potřebuju si trochu odfrknout a vypadnout z domova.“

„Trochu si odfrknout rozhodně není na škodu,“ zamumlal a podíval se přímo na mě. Ten utkvělý pohled mě malinko znepokojil. Byl to naprosto jasně skandinávský typ: oči tak zelené, rysy tak vyhraněné. Když obrátil pozornost mým směrem, jako by na mě namířil reflektorem. „A co vás konkrétně přivádí do Bostonu?“

„Tak jednak tam bydlí děda,“ odpověděla jsem. „A mám tam hromadu přátel.“ Zasmála jsem se. „Jedu za nimi a chceme podniknout výlet po pobřeží, po vinicích a tak. Vlastně s celou partou, komplet se všemi, se setkám osobně úplně poprvé, ale z vyprávění jako bych je všechny perfektně znala.

„To zní jako dobrodružství.“ Sjel pohledem na mé rty, jen krátce, co by vzdychl, a znovu mi pohlédl do očí. „Jensen,“ představil se.

Zvedla jsem ruku a zachvěla se, když mě zastudily kovové náramky, a potřásla mu dlaní. „Pippa.“

Amelia se vrátila a donesla nám pití, poděkovali jsme jí a pozvedli skleničky v přípitku.

„Na cestu domů a na cestu někam,“ prohlásil Jensen s mírným úsměvem. Cinkla jsem si s ním a on se ptal dál: „Pippa – to je zdrobnělina nějakého jména? Nebo je to přezdívka?“

„To by klidně mohlo být,“ řekla jsem. „Většinou je to zdrobnělina od Philipy, ale v mém případě je to opravdu Pippa. Pippa Bay Coxová. Moje máma Coco je Američanka – vlastním jménem Colleen Bay, podle toho mám prostřední jméno – a vždycky se jí líbilo jméno Pippa. Prostě jen tak. Když máma Lele otěhotněla s jejím bráchou, tak jí Coco slíbila, že když to bude holčička, dají jí jméno Pippa.“

Zasmál se. „Pardon. Vaše matka se nechala oplodnit bratrem vaší druhé matky?“

Ach jo. Vždycky zapomenu tuhle historku podat nějak delikátně…

„Ne, ne, přímo ne. Oplodnily se samy pomocí stříkačky,“ vysvětlovala jsem a taky jsem se zasmála. To tedy musí být představa. „Dřív lidi nebyli tak tolerantní ke dvěma ženám, co mají dítě, tak jako dneska.“

„Jo,“ přitakal, „to nejspíš ne. Vy jste jejich jediné dítě?“

… protože tímhle směrem se ta historka vždycky stočí.

„To jsem, ano,“ přisvědčila jsem. „Vy máte sourozence?“

Jensen se usmál. „Čtyři.“

„No jo, Lele by ráda měla další,“ potřásla jsem hlavou. „Ale když byla těhotná se mnou, strejda Robert potkal tetu Natašu, objevil velice přísného boha a prohlásil, že to, co spáchal, byl hřích. Pro něj jsem teď něco jako ohavný hřích.“ Pro odlehčení jsem dodala: „Doufejme, že nebudu potřebovat kostní dřeň nebo ledvinu.“

Jensen se zatvářil poněkud zhrozeně. „Doufejme.“

S lehkou výčitkou jsem si uvědomila, že tu sedíme sotva pět minut a já už se tady svěřuji s rodinnou historií. „Takže,“ pokročila jsem dál, „si musely vystačit se mnou. Ostatně měly co dělat.“

Zděšení v jeho tváři polevilo. „To se vsadím.“

Pozvedla jsem sklenku se šampaňským a dala si pořádného loka, až mě bublinky zašimraly v nose. „Teď touží po vnoučatech, ale díky tomu kokotovi si budou muset počkat.“ Jedním douškem jsem skleničku vyprázdnila.

Koutkem oka jsem zahlédla Amelii procházející uličkou a zvedla jsem skleničku. „Ještě jednou, než vzlétneme?“

S úsměvem vzala z vozíku láhev a dolila mi.



„Dívejte, jak je ten Londýn obrovský,“ zamumlala jsem a užasle koukala okénkem ven, zatímco letadlo stoupalo. Město se vlnilo pod námi a pomalu se ztrácelo v mracích. „Nádhera.“

Ohlédla jsem se po Jensenovi a ten si rychle vytáhl z ucha sluchátko a opatrně je držel v dlani. „Pardon, co jste říkala?“

„Ale nic.“ Cítila jsem, jak se mi rozpalují tváře, a nebyla jsem si jistá, je-li to rozpaky z toho, jak jsem ukecaná a zahrnuji svého souseda intimními informacemi, nebo je to tím šampaňským. „Nevšimla jsem si těch sluchátek. Jen jsem říkala, že Londýn vypadá tak obrovský.“

„On je obrovský.“ Trochu se naklonil, aby viděl z okénka. „Bydlíte tam pořád?“

„Chodila jsem na vysokou v Bristolu,“ svěřovala jsem se. „A pak jsem se přistěhovala zpátky, když jsem dostala práci v naší firmě.“

„Firmě?“ Teď už si vytáhl obě sluchátka.

„No jo. Jako inženýrka. Je to stavební firma.“

Obočí mu mírně stouplo zájmem a já honem pokračovala dál, abych vše uvedla na pravou míru. „Jenom nevýznamný spolupracovník,“ ujistila jsem ho. „Vystudovala jsem matematiku, takže jen chroustám čísla a starám se o to, abychom někam nenalili příliš moc betonu.“

„Moje sestra je inženýrka biomedicíny,“ pravil hrdě.

„To je docela rozdíl,“ usmála jsem se. „Ona se zabývá malinkatýma věcma a my stavíme hodně velké věci.“

„Ovšem to, co děláte, stojí za to.“

Musela jsem se tomu usmát. „A co vy?“

Rozvážně se nadechl. Podle všeho to poslední, na co chtěl myslet, byla práce. „Jsem advokát. Praktikuji obchodní právo a konkrétně se zabývám kroky, které je třeba učinit, když dojde k fúzi dvou společností.“

„To zní složitě.“

„Na detaily jsem dobrý.“ Pokrčil rameny. „Má práce představuje spoustu detailů.“

Znovu jsem si ho prohlédla: vzorné puky na nohavicích, naleštěné hnědé polobotky, pečlivě učesané vlasy, ani jediný vlásek nakřivo. Jeho pleť svědčila o dobré péči, upravené nehty. Rozhodně… je vidět, že je to muž, jenž si potrpí na detaily.

Podívala jsem se na sebe: černé šaty bez rukávů, fialově černé pruhované punčocháče, černé šněrovací boty až po kolena a na zápěstí přehršel náramků. Vlasy jsem měla smotané do nepořádného uzlu, a když jsem spěchala na metro, ani jsem se neobtěžovala s líčením.

To jsme tedy páreček.

„Někdy si říkám, že by to chtělo trochu oživení,“ prohodil. Na chvilku se odmlčel a pak dodal: „To je moc velká škoda, že nepotřebujeme matematičku.“

Nad tou poklonou jsem se zatetelila blahem a on se rychle – skoro s rozpaky – vrátil ke své hudbě a čtení. Teprve když to řekl, uvědomila jsem si, že se začínám cítit nějak otupěle. Nedokázala jsem si udržet přítele. Nedokázala jsem sebrat dost energie, abych udělala něco se svou kariérou. Neměla jsem celé měsíce volno a ještě delší dobu jsem si nevyšla s přáteli a pořádně se neztřískala. Dokonce jsem se ani neobtěžovala obarvit si blond vlasy s lehce narudlým odstínem na nějaký vtipnější odstín. Zasekla jsem se v kruhu.

Bejvávalo.

S tím je konec.

Amelia se ke mně s úsměvem naklonila. „Dáte si ještě?“

Nastavila jsem skleničku a cítila v kostech dobrodružství, prázdniny, pocit úniku. „Ano, prosím.“



Šampaňské se mi probublalo hrudníkem a pokračovalo dál do mých končetin. Přímo jsem cítila, jak se mi tělo postupně uvolňuje, úd po údu, prsty, paže, ramena. Zadívala jsem se na ruce – doprčic, ten oprýskaný lak – zatímco ten hřejivý pocit stoupal až k ptáčku vytetovanému na rameni… Opřela jsem si hlavu o opěrku a blaženě si vzdychla. „Tak tohle je o moc lepší než plácat se po bytě a zjišťovat, co tam po sobě Kokot nechal, když vypadl.“

Jensen sebou trhl. „Pardon, cože?“ Vytáhl si sluchátko.

„Marek,“ objasnila jsem mu. „Marek Kokot. Já vám to nevyprávěla?“

Chvíli si mě pobaveně měřil – muselo mu být jasné, že jsem namol, ale mně to bylo srdečně fuk – a řekl opatrně: „Ne, o ničem jste se nezmínila.“

„Minulej tejden,“ vykládala jsem, „jsem přišla domů a našla svýho kluka, jak si to rozdává s neskutečnou pizdou.“

Škytla jsem.

Jensen se kousl do rtu, aby se nesmál.

To už jsem opilá? Vždyť jsem měla jen… počítala jsem na prstech. No kruci. Měla jsem čtyři skleničky šampaňského na úplně prázdný žaludek.

„Takže jsem s ním vyrazila dveře.“ Protáhla jsem se a snažila se vypadat střízlivě. „Ale ono to není tak lehký. Řek, že to nejde žít s někým osm měsíců a pak to z fleku zabalit. A já mu řekla, ať táhne a že spálím všechno, co tam nechá.“

„To vás muselo pořádně naštvat, jasně,“ řekl Jensen tiše a vytáhl si sluchátko z druhého ucha.

„Naštvalo mě to a taky zranilo – doprkýnka, je mi šestadvacet a jemu je přes čtyřicet, tak proč by hledal nějakej zástoj! Že jo? Vaše londýnská milenka v tom prádýlku a s donáškovým jídlem v posteli je mladší a určitě je perfektní, že mám pravdu?“

Zvedl koutek úst. „Moje londýnská milenka?“

„Tak jako ne že bych já byla perfektní a fakt nejím donáškový jídlo v posteli, ale dělala bych to – kdyby to po mně chtěl, nebo kdyby chtěl, abych zůstala celej den v posteli. Jo, jenže on si musel pořídit polední šukalínu, proč by to dělal se mnou? Tak jsem se pořádně naštvala.“ Promnula jsem si tvář. Bylo jasné, že má slova nedávají žádný smysl.

Jensen na to nic neřekl, ale když jsem zvedla oči, zdálo se, že čeká na pokračování.

Jako bych se tulila k mámám na gauči, akorát že mezi mnou a Jensenem byl volný prostor a já se nemusela bát, že o mě budou mít strach. Tady jsem mohla předstírat, že ta moje nudná práce a můj ex jsou něčím, co můžu navždy hodit za hlavu.

Obrátila jsem se v sedačce, abych viděla Jensenovi do tváře, a spustila:

„Víte, před Markem jsem možná byla tak trochu do větru.“ Nepřítomně jsem kývla, když se Amelia otázala, chci-li další šampaňské. „Ale když jsem potkala Marka, myslela jsem si, že ten je pro mě ten pravej. Znáte to, jak to chodí, když jste na začátku?“

Jensen neurčitě kývl.

„Sex na jakémkoliv rovném povrchu, víte?“ objasnila jsem mu. „Vždycky jsem přišla domů a cítila se jako děcko, když běží ke stromečku s dárkama.“

Teď se zasmál nahlas. „Srovnávat sex s dětstvím… moment, to musím zpracovat.“

„Ale každej den byl takovej,“ blábolila jsem. „Jeho žena ho podváděla a vykašlala se na něj a já viděla, čím si musel projít, a prostě… jsem doufala, že znovu začne žít. A on opravdu znovu začal žít, se mnou, a byli jsme spolu tak dlouho, teda jedenáct měsíců, to je pro mě nekonečnost, a na začátku to bylo tak nádherný… a najednou už to nádherný nebylo. Doma nehnul ani prstem, neuklízel, nic neopravil, když jsem po něm něco chtěla, a za nákupy jsem utrácela jen já a za donášku jídla a všechny účty a pak jsem se ani nenadála a zatáhla jsem za něj účty, aby mohl rozjet podnikání.“ Pohlédla jsem na Jensena a jeho obličej mi trochu plaval před očima. „A mně to vůbec nevadilo. Nevadilo! Milovala jsem ho, víte, a dala bych mu všechno na světě. Ale dát mu holku na šukání v mý posteli bez povlečení, aby ho nemusel prát, než přijdu domů, to už by bylo přes čáru, ne?“

Jensen mi položil dlaň na ruku. „Je vám dobře?“

„Nejradši bych mu vrazila botu do prdele, ale jinak…“

„Někdy, když cestuji letadlem,“ nenápadně změnil téma, „si dám něco k pití a pak třeba ještě další a občas zapomenu, jaké to má následky při přistání. Nadmořská výška účinky alkoholu… zhorší.“ Trochu se naklonil, asi abych mohla dobře zaostřit na jeho tvář. „Neříkám to proto, že bych vás odsuzoval kvůli šampaňskému, protože ten Mark musel být hrozný blbec, ale jenom abyste věděla, že létání a pití je trochu jiné…“

„Tak jsem si měla dát radši vodu?“ škytla jsem a pak jsem mu ke své hrůze říhla do tváře.

Panebože.

Doprčic práce.

„Kurrrva,“ vyrazila jsem ze sebe a připlácla si dlaní pusu.

Muži jako Jensen určitě na veřejnosti nekrkají jako šupáci.

A nechodí s holkama, které krkají.

A nemluví sprostě.

A nepšoukají.

A dokonce ani nemají na obleku ani smítko.

Zamumlala jsem cosi na omluvu, přelezla přes něho a zamířila na záchod, kde jsem si nastříkala na obličej vodu, několikrát se zhluboka nadechla pro uklidnění a za trest jsem se podívala do zrcadla.

Když jsem se za pár minut vrátila na místo, Jensen spal.



Při přistání to drncalo a Jensen se s trhnutím probudil. Spal skoro čtyři hodiny, ale já nedokázala zamhouřit oka. Všichni kamarádi po alkoholu usínali; mě alkohol vždycky probudil. To bylo neštěstí, zejména při tomto letu, protože bych mnohem raději spala, než abych se v duchu probírala tím, jak jsem byla slepá a nepoznala, že mi Marek zahýbá, a pak jsem ze sebe udělala pitomce před úplně cizím člověkem.

Kolem nás se do všech stran táhla letištní plocha bostonského letiště Logan, šedá a jednotvárná, a Amelia odříkala obvyklé hlášení, abychom zůstali sedět a dávali pozor při sundávání zavazadel a těšíme se, že opět poletíte s námi.

Odvážila jsem se podívat po Jensenovi a ten pohyb rozezněl v mé hlavě kovový gong.

„Auu,“ zaúpěla jsem a chytila se za čelo. „Nenávidím šampus.“

Zdvořile se usmál.

Páni, ten chlap je fakt fešák. Asi má někoho, za kým teď pojede domů a bude mu vyprávět o šílené uválené Britce, vedle které seděl v letadle.

Ale hned jak jsme směli vstát, vytáhl z tašky na laptop mobil a zamračeně zíral na dlouhý seznam upozornění.

„Tak zase v procesu, co?“ usmála jsem se.

Ani nezvedl hlavu. „Mějte se hezky na výletě.“

„Díky.“ Musela jsem se doslova kousat do jazyka, abych nezačala chrlit blábolivé omluvy, proč jsem ho neustále otravovala a krkla mu do obličeje. Radši jsem s odstupem deseti kroků mlčky následovala jeho dokonalý zadek do příletové haly.

Přešla jsem halu a zamířila k zavazadlovému pásu, a pak jsem uviděla pod eskalátory dědu v tričku s emblémem baseballového týmu Red Sox a vyšisovaných kalhotách s kšandami.

Jeho objetí mi připomnělo Coco: pevné a přitom něžné, žádná zbytečná slova.

„Jaký byl let?“ zeptal se a vedl si mě za ramena.

Cítila jsem slabost v nohách. Dala bych nevím co za horkou sprchu.

„Vypila jsem moc šampáňa a támhletomu chudákovi jsem vymluvila díru do hlavy,“ ukázala jsem bradou na vysokého byznysmena kráčejícího kus před námi s telefonem na uchu, do kterého cosi jednoslabičně odsekával.

„No jo,“ konstatoval děda.

Pohlédla jsem na něj a znovu se radovala, jaké mám štěstí na laskavé, příjemným hlasem hovořící příbuzenstvo. Naposledy byl v Londýně přede dvěma lety a předtím jsme se viděli při důležitých svátcích. Děda s ničím nedělal štráchy a svým tichým způsobem podporoval Lele i Coco.

„To je fajn, že tě zase vidím,“ řekla jsem. „Stýskalo se mi po tvé tváři a kšandách.“

„Jak dlouho se zdržíš, než pojedeš na ten výlet?“ opáčil děda.

„Zítra jdu na nějaký večírek,“ řekla jsem, „a v neděli ráno vyrážíme na výlet po vinicích. Ale až se vrátím, chtěla bych na pár dní zůstat u tebe.“

„Máš hlad?“

„Děsnej,“ prohlásila jsem. „Hlavně žádnej chlast.“ Rychle jsem si sepnula rozcuchané vlasy do culíku a přejela tváře dlaněmi. „Uf, cítím se hrozně.“

Děda si mě prohlédl, a když se naše pohledy setkaly, poznala jsem, že ze mě vidí jen to nejlepší. „Moc ti to sluší, Pippi.“

DVĚ

Jensen

Dokonale si vzpomínám na jednu cestu letadlem, která byla ještě trapnější než tahle.

Bylo to v červnu po prváku na vysoké a asi deset měsíců poté, kdy jsem potkal Willa Sumnera. Vtrhl do Baltimoru jako velká voda s tím svým úsměvem a klátivou chůzí a s jistotou, že se z nás dvou stanou kumpáni. Pro někoho jako já, jenž žil dosud jako v bavlnce životem slušňáka, představoval Will Sumner dělovou kouli.

Tenkrát v létě jsme s jeho rodinou jeli k Niagarským vodopádům a… náhodou jsme objevili videokazetu s pornem nevalné kvality. Nebyla u toho žádná hudba, nebyly vidět tváře a snímala to kamera z jednoho místa, navzdory tomu jsme se na to ale koukali pořád dokola, dokud jsme neviděli rozmazaně a neztratili jsme cit, a společně vykřikovali sprosťárny a házeli si do pusy brambůrky Pringles.

To bylo poprvé, kdy jsem viděl někoho doopravdy souložit, a myslel jsem, že je to nějaká pornohvězda… dokud Willova hezká teta nezačala na letišti vyvádět, že v příručním zavazadle nemůže najít svoje „domácí video“.

Po celou dobu letu jsem seděl vedle tety Jessiky a můžu říct, že jsem rozhodně nebyl v klidu. Vůbec. Dlaně se mi potily jak blázen, odpovídal jsem jen jednoslabičnými větami a v hlavě jsem neměl nic jiného, než že vím, jak vypadá nahatá. Věděl jsem, jak vypadá při sexu. Tenhle druh informace můj mozek slušňáka prostě nedokázal pojmout.

Will samozřejmě projevoval dávku soucitu, jaká se od něj dala čekat, střílel po mně přes uličku kuličky z papírových ubrousků a buráky. „Co tam sedíš jak zařezanej, Jensi?“ pokřikoval. „Tváříš se, jako by tě někdo viděl nahatýho.“

Pippa byla trapná úplně jiným způsobem. Takové to trapno, kdy se něco hezkého a příjemného promění kouzlem alkoholu v rozmazaný mejkap a neustálé drmolení. To trapno, kdy přes tři hodiny předstíráte spánek a v panice si v hlavě přehráváte seznam způsobů, jak by bylo možno strávit čas na palubě letadla lépe.

Když jsme se vydali k pásu se zavazadly, obklopil mě typický letištní šum. Připadalo mi to skoro tak důvěrné, jako když se mi doma v noci zapne topení, nebo když slyším svůj vlastní dech. Cítil jsem za sebou Pippu, vesele si vykládající s dědečkem. Měla hezký hlas – byla v něm slyšet uhlazenost Londýna i pouliční bristolský přízvuk. Měla krásnou tvář, jasné, laškovné oči; právě ty mě hned od počátku přitahovaly, protože byly tak neobyčejné modré a tak výmluvné. Ale nechtěl jsem se na ni dívat ze strachu, že by s těmi kecy začala zase od začátku. Když jsem při vystupování div neutíkal z letadla, přímo jsem cítil, jak v ní bublají omluvy. Kdybych ji nechal mluvit, nebyla by k zastavení.

Promnul jsem si oči a pak uviděl svůj kufr pomalu se šinoucí na pásu. Bylo v tom něco skoro komicky naléhavého. Právě v době, kdy jsem se začal zamýšlet nad tím, jestli nehledám ženy na nesprávných místech, jestli jsem se spletl v typu, jestli bych neměl být odvážnější, vesmír mě polapil a uvěznil mě v letadle s ženou, která je tak nádherná, výstřední a absolutně šílená.

Ale nepředbíhejme, Jensi. Drž se toho, co víš.

Možná že softballová Emily nebyla nakonec tak špatná.

Uviděl jsem naši podnikovou řidičku, jež na mě čekala s cedulí s mým jménem. Kývl jsem jí na pozdrav a beze slova ji následoval ven před letiště. V autě bylo šero a chládek a já okamžitě zase vytáhl mobil a přepnul mozek do důvěrně známého pracovního módu.

V pondělí zavolám Jacobovi, aby stanovil datum přezkoumání spisů Petersen Pharma.

Měl bych poslat mail Eleanor na personálním, aby sehnala někoho na místo Melissy v sanfranciské kanceláři.

Na vyřízení všech došlých zpráv ve schránce budu potřebovat snad týden.

Vůz zajel k obrubníku před mým domem a já měl pocit, jako by ze mě teprve teď spadlo napětí.

Podzim byl na spadnutí, proplétal se baldachýnem stromoví v ulicích, všechno barvil do jasných barev, které před nekonečnými zimními měsíci znovu ztratí svou zář. Vystoupil jsem z vyhřátého vozu a vzduch byl chladný a svěží. Za to, že nás tak spolehlivě vozí v bostonské špičce, jsem řidičce nechal tučné spropitné.

Výlet do Londýna trval jen týden, ale připadalo mi to jako věčnost. Fúze je jedna věc. Mezinárodní fúze je druhá věc. Ovšem když se mezinárodní fúze nepovede? Drsné. Nekonečné papírování. Nekonečné schvalování. Tisíce podrobných detailů, které musí člověk odněkud vydolovat a zaznamenat. Nekonečné cestování.

Při pohledu na svůj dům – jednoduchou patrovou stavbu s dvěma svítícími okny v podkroví, dveřmi rámovanými kytkami v květináčích – jsem se nechal ukonejšit pocitem klidu. Přestože jsem se nacestoval dost a dost, jsem veskrze domácký člověk a byl to sakra dobrý pocit nacházet se tak blízko vlastní postele. Vůbec mi nepřišlo trapné, že poslíček s jídlem a balíček z Netflixu ve mně vyvolal mírný pocit opilosti.

Jediným stisknutím vypínače se dům rozzářil a nejdřív ze všeho jsem si vybalil – už jen proto, abych skryl důkazy, že jsem byl na cestách a že v žádném případě hned tak někam nepoletím. Prostě si to nepřipustím.

Kufr vybalen. Večeře objednána, film z Netflixu stažen do počítače a co čert nechtěl, má nejmladší sestra Ziggy – pro ostatní mimo rodinu Hanna – si vlastními klíči odemkne dveře a nakráčí dovnitř.

„Čau,“ křikla.

Jasně, proč klepat, že.

Jako by věděla, že tu sedím v teplákách a pantoflích.

Sám.

„Nazdar,“ odpověděl jsem a díval se, jak hodila klíče k misce na stolku u dveří a netrefila se nejméně o půl metru. „Vedle jak ta jedle.“

Prošla kolem mě a dala mi lepanec. „Tys teď zrovna přijel?“

„Jo. Promiň. Chtěl jsem zavolat až po jídle.“

Zastavila se a udiveně si mě prohlížela. „Proč? Jako že jsem tvoje Miláčku, jsem doma!?“

Obrátila se a já zíral na její záda, zatímco odešla pro pivo pro mě a sklenici vody pro sebe.

Když se vrátila, zavrčel jsem. „To je strašlivá představa.“

„Tak jsem se spletla?“ Svalila se vedle mě na gauč.

„Co tady vlastně děláš?“

Ziggy byla už přes patnáct let provdaná za mého nejlepšího kamaráda Willa – od té slavné tety Jessiky – a oba bydleli ani ne pět minut odtud v domě mnohem větším a mnohem zabydlenějším než tento.

Přehodila si vlasy přes rameno a zeširoka se usmála. „Bylo mi naznačeno, že věčně dupu po baráku a tím ho večer ruším při pracovních telefonátech.“ Ziggy pokrčila rameny a napila se ze sklenice. „Will má nějaký strašně důležitý konferenční hovor s někým v Austrálii, tak mě napadlo, že se tady zašiju, dokud nedostanu povolení k návratu.“

„Nemáš hlad? Objednal jsem thajský jídlo.“

Přikývla. „Musíš být utahaný.“

Pokrčil jsem rameny. „Trochu se mi zbláznily hodiny.“

„Tak to se určitě těšíš na klidnou noc. Asi neumíráš touhou se s někým vidět.“

S hrdlem pivní láhve u úst jsem strnul a pomalu po ní loupl očima. „Nech toho.“

Abych pravdu řekl, celá rodina měla tendence nadmíru se zajímat o životy druhých a přiznávám, že jsem nejednou sehrál roli ochranitelského staršího bráchy. Ale nelíbilo se mi, když se mi můj nejmladší sourozenec pletl do mých věcí.

„Jak se má Emily?“ prohodila a dělala, že zívá.

„Ziggs!“

Obrátila se ke mně, moc dobře si vědoma svého spratkovského chování. „Vyrábí si sešity s výstřižky, Jensene. A nabídla se, že mi pomůže uklidit garáž.“

„To je od ní moc hezké. Takové kamarádské,“ utrousil jsem a přepínal mezi kanály.

„Mně to spíš připadá jako příprava na manželství. Chová se dost srandovně.“

Neposlouchal jsem ji a snažil se nesmát, abych jí nedodal kuráže.

„S Emily nic nemám.“

Naštěstí se rozhodla nepokračovat dál, ani neudělala žádnou sexuální narážku. „Přijdeš zítra?“

„Co je zítra?“

Ziggy se na mě zakabonila. „To jako vážně? Kolikrát jsme o tom už mluvili?“

Zaúpěl jsem, vstal a snažil se vymyslet důvod k opuštění místnosti. „Co zase rejpeš? Sotva jsem přijel.“

„Jensi, zítra jsou přece ty narozeniny! Annabel má tři roky! Sára každou chvíli porodí asi sedmdesátý dítě, takže to s Maxem nemůžou slavit u nich. Přijedou k nám všichni z New Yorku. Vždyť jsi o tom věděl! Říkals, že přijedeš včas.“

„Jo, jo. Jasně, stavím se.“

Upřeně se na mě zahleděla. „Jaký stavím se? Ty k nám přijdeš pobejt, Jensene – to je fakt ironie, že ti to říkám zrovna já. Kdy sis naposled nějak vyrazil s přáteli? Kdy ses byl naposled pobavit nebo šel na rande s někým jiným než se softballovou Emily?“

Na to jsem neměl odpověď. Randil jsem mnohem déle, než ségra tušila, ovšem měla pravdu, že jsem tomu nevěnoval příliš úsilí. Dokonce jsem byl i ženatý. Vzal jsem si milou, rozvernou Becky Henleyovou. Poznali jsme se v posledním járu na vysoké, chodili spolu devět let a pak jsme se vzali a byli čtyři měsíce manželé do onoho dne, kdy jsem přišel domů a našel ji, jak si balí věci a roní vodopády slz.

Nefunguje to, řekla. Nikdy to doopravdy nefungovalo.

A to bylo jediné vysvětlení, kterého se mi od ní dostalo.

No prosím. V osmadvaceti jsem měl diplom z práv a byl jsem čerstvě rozvedený – takže jsem se zaměřil na kariéru. Plnou parou. Šest let jsem se družil s partnery, stoupal po žebříčku, budoval tým, stal se nepostradatelným pro firmu.

Jen abych zjistil, že trávím páteční noci se ségrou a dostávám kázání, že mám být společenštější.

Měla pravdu: tohle byla fakt ironie, že se mnou vede takový rozhovor. Před třemi lety bych přesně to samé řekl já jí.

Povzdechl jsem si.

„Jensene.“ Přitáhla si mě k sobě na gauč. „Jsi děsnej.“

Bylo to tak. Byl jsem absolutně děsný a nedal jsem si říct. Věděl jsem, že se z toho pracovního stereotypu musím dostat. Věděl jsem, že potřebuju trochu života do toho umírání. A jakkoliv mi bylo proti mysli debatovat o tom se sestrou, věděl jsem, že by mi stálý vztah udělal jen dobře. Problém byl v tom, že jsem nějak nevěděl, kde začít. Ta představa pro mě byla zdrcující. Čím déle jsem byl single, tím těžší se mi zdálo dát se s někým dohromady.

„Že ty sis v Londýně vůbec nevyrazil, co?“ obrátila se ke mně Ziggs. „Ani jednou.“

Pomyslel jsem na hlavní právní zástupkyni našeho týmu v Londýně, Veru Eathertonovou. Přišla za mnou zrovna, když jsme dovedli do zdárného konce denní jednání. Chvilku jsme se bavili a pak už jen vím, jak se její výraz změnil, jak sklopila oči k podlaze se stydlivým výrazem, jaký jsem u ní ještě neviděl a který znamenal, že mě hodlá pozvat na rande.