Wicked Sexy Liar

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2016

Translation © Květa Oakland, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-123-5

ISBN mobi 978-80-7565-124-2

Pro naše kapitány Hooky, Alici a Ninu.

Tady to máte!

PRVNÍ kapitola

London

Když nějakou dobu s nikým nespíte, stane se několik věcí: začnete nevědomky vydávat podivné zvuky při líbacích scénách v romantických filmech – je to něco mezi odfrknutím si a slyšitelným obrácením očí k nebi – což většinou vede k tomu, že po vás někdo na druhé straně gauče mrskne polštář. Zadruhé: dokážete zpaměti vyjmenovat alespoň tři online obchody s erotickými pomůckami, přesně odrecitujete jejich ceny za dopravu, porovnáte spolehlivost a rychlost. Zatřetí: alespoň dva z těchto obchodů vám vyhledavač najde automaticky po tom, co zadáte první písmeno. Začtvrté: vždycky jste ta spolubydlící, od které se čeká, že vymění baterky v ovladači, v ručním vysavači a svítilně.

To poslední je dost směšné vzhledem k tomu, že všichni přece vědí, že ty nejlepší pomůcky jsou na šňůře do zásuvky nebo se dají nabíjet. Amatéři.

Jo, a taky se stanete mistrem v masturbaci. Jako fakt profíkem na olympijské úrovni. Od určité chvíle je pro vás masturbace jedinou možností, protože jak by mohl nějaký chlap vůbec doufat, že se vyrovná vaší vlastní ruce nebo vibrátoru se sto třiceti volty a sedmnácti různými rychlostmi?

Negativní stránky nespolečenské vagíny se projeví hlavně tehdy, když jste obklopeni třemi nechutně spokojenými páry. Moje spolubydlící Lola a její dvě kamarádky, Harlow s Miou, potkaly své miláčky při naprosto bláznivém víkendu plném orgií ve Vegas, což se prostě v normálním životě neděje. Mia s Anselem jsou manželé a skoro nechodí na vzduch. Harlow s Finnem ovládli umění sexu přes pohled do očí. A Lola s Oliverem jsou v té části vztahu, kdy se pořád dotýkají jeden druhého a sex se děje skoro sám od sebe. Vaříte – najednou je z toho sex. Koukáte na Živí mrtví? Jak rajcovní! Čas na sex. Někdy prostě vejdou do dveří, normálně si povídají a pak se zastaví, podívají se na sebe a jsou zase u toho.

Chcete vědět, co vědět nechcete? Oliver je dost hlučný a vůbec jsem netušila, že to slovo na k… se v Austrálii používá tak často. Mají štěstí, že je oba tak zbožňuju.

Ty jo, ale jak! S Lolou jsem se potkala při studiu na UCSD, a i když jsme se nevídaly pravidelně, dokud se ke mně minulý rok v létě nenastěhovala, mám pocit, že ji znám celý život.

Uslyším její kroky na chodbě a sama pro sebe se usměju. Přijde, vlasy rozcuchané, a pořád se trochu červená.

„Oliver teď odešel,“ řeknu jí s plnou pusou cereálií Raisin Bran. Vpotácel se sem asi před deseti minutami s pomateným úsměvem a stejně rozcuchanými vlasy jako ona. „Plácla jsem si s ním a dala jsem mu na cestu flašku proteinu, protože byl po tom všem určitě dost dehydrovaný. Upřímně, Lolo, ohromujete mě.“

Ani by mě nenapadlo, že Loliny tváře můžou ještě zrůžovět.

„Promiň,“ prohodí a stydlivě se na mě usměje zpoza dvířek od skříňky. „Musíš z nás být znechucená až k smrti, ale odjíždím do L. A. a…“

„Neomlouvej se za to, že máš nádhernýho, sladkýho Australana, co tě píchá, dokud nepadneš,“ řeknu a postavím se, abych si opláchla misku. „Naopak bych se zlobila, kdybys toho každý den nevyužívala.“

„Někdy mám pocit, že cesta k němu domů trvá celou věčnost,“ prohodí a zavře skříňku. Kouká doblba a přemýšlí. „To je šílený. My jsme šílení!“

„Snažila jsem se ho přesvědčit, aby zůstal. Přes den budu pryč a v noci pracuju. Mohli jste to tu mít pro sebe.“

„Už zase pracuješ?“ Lola si nalije skleničku vody a opře se bokem o linku. „Tenhle týden jsi zavírala každý večer.“

Pokrčím rameny. „Fred někoho potřeboval a práce navíc mi nevadí.“ Utřu misku a schovám ji do skříňky. „Nemáš náhodou dokreslit nějaký políčka?“

„To jo, ale ráda bych s tebou něco podnikla… pořád jsi na pláži nebo pracuješ a…“

„A ty máš kurevsky sexy chlapa a úžasnou kariéru,“ odpovím. Lola je nejspíš ten nejpracovitější člověk, co znám. Když zrovna neopravuje svůj nový grafický román Junebug nebo neasistuje při natáčení své první knihy Razor Fish, cestuje do studií v LA nebo New Yorku nebo kdo ví kam. Její nakladatelé ji chtějí všude. „Věděla jsem, že dneska pracuješ a noc nejspíš strávíš s Oliverem.“ Zmáčknu jí rameno a dodám: „Navíc, co jiného by měl člověk v tak krásném počasí dělat, než jít surfovat?“

Zaculí se na mě přes okraj hrnku. „Nevím… třeba jít na rande?“

Odfrknu si a zabouchnu dvířka od skříňky. „Jsi sladká.“

„London,“ prohlásí a propíchne mě vážným pohle-
dem.

„Lolo,“ vrátím jí to.

„Oliver říkal, že za ním přijede kamarád… možná bychom mohli něco podniknout všichni společně.“ Sklopí oči a dělá, že ji zaujalo něco na nehtu. „Zajít do kina nebo tak?“

„Žádný dohozený rande. Moje nejdražší z nejdražších, tenhle rozhovor už jsme absolvovaly aspoň desetkrát.“

Lola se znovu stydlivě usměje a já vyprsknu smíchy. Otočím se a vydám se do obýváku. Jde za mnou, visí mi na patách.

„Nemůžeš se zlobit, že o tebe mám trochu starosti,“ řekne. „Většinu času trávíš o samotě a…“

Mávnu na ni rukou. „Sama není totéž co o samotě.“ I když je myšlenka na sex s jiným člověkem velmi lákavá, drama, které s tím souvisí, rozhodně ne. Mám na svém společenském talíři dost jen proto, že se snažím udržet krok s Lolou a její superblízkou skupinkou kamarádek a jejich miláčků. Sotva jsem si zapamatovala jejich příjmení. „Přestaň mluvit za Harlow.“

Když se nakloním, abych ji políbila na tvář, trhne sebou.

„Nemusíš si o mě dělat starosti,“ řeknu jí a pak se kouknu na hodinky. „Musím jít, za dvacet minut máme příliv.“

Po dlouhém dni na vodě stojím za barem U Freda – v podniku, kterému všichni s láskou říkají „Regal Beagle“ podle jeho majitele Freda Furleyho – a zavážu si zástěru kolem pasu.

Nádoba na dýška je asi z půlky plná, což znamená, že je dneska docela provoz, ale není to tak šílený, aby Fred zavolal posilu. Na jedné straně místnosti sedí pár, tiše si povídají, mají před sebou poloprázdné skleničky od vína. Jsou hluboce zabraní do konverzace, a když se k nim přiblížím, ani se na mě nepodívají; nebudou toho chtít moc. Na druhé straně posedávají čtyři starší dámy. Jsou pěkně oblečené a mají ještě pěknější kabelky. Smějí se a nejspíš něco oslavují, takže budou zábavné a dají mi hezké dýško. Poznamenám si, že se na ně půjdu za pár minut podívat.

Šílený smích a zvuky přípitku přitáhnou mou pozornost dozadu, kde uvidím, jak Fred nese piva skupině kluků kolem kulečníkového stolu. Jsem ráda, že se jim věnuje on, a spokojeně se pustím do inventury.

U Freda pracuju teprve měsíc, ale je to bar jako každý jiný, a tak jsem se rychle zaučila. Jsou tu vitrážová světla, teplé dřevo, kulaté kožené boxy a není tu tolik místa jako v tanečním klubu, kde jsem pracovala poslední dva roky vysoké. I tak tu vysedávají nějací podivíni, nevyhnutelné negativum téhle práce. Nejsem nijak výjimečně krásná, ani nemusím být ta nejhezčí holka v baru, ale žena za barem je něco, co nutí i ty s nejlepšími úmysly zapomenout vlastní jméno. Když jsem za barem sama, musím hodně pobíhat sem a tam a připravovat jeden drink za druhým. Fred je ale skvělý šéf a dobře se s ním vtipkuje. A podivíny diagnostikuje ještě líp než já.

Což je jeden z důvodů, proč se stará o ty kluky vzadu on.

Ráda mám všechno na svém místě a šichtu začínám tím, že si za barem urovnám všechno přesně tak, jak to mám ráda: lístky, nože, škrabku, hmoždíř, odšťavňovač, sítko, lžičky, šejkr. Mise en place – všechno na svém místě.

Zrovna se chystám nakrájet ovoce, když se ke mně přes bar nakloní zákazník a požádá mě o dvakrát Bílýho Rusáka. Jednoho s ledem, druhého bez. Přikývnu, zvednu dvě čisté skleničky z odkapávače a v tu chvíli se za mnou objeví Fred.

„Dej vědět, kdyby tě ti týpci otravovali,“ řekne a kývne směrem ke kulečníku, kde zrovna jásají nad nějakým chlapským vtipem.

Jsou to docela typičtí studenti UCSD, co sem chodívají: vysocí, fit, opálení. Pár z nich na sobě má trička s komiksovými obrázky a zbytek polokošile. Po očku je zkoumám, zatímco míchám drinky, a profesionálně usuzuju podle jejich výšky, fyzičky a opálení, že to budou asi hráči vodního póla.

Jeden z nich, s tmavými vlasy a pusou, se kterou byste si to hned rozdali, zvedne oči ve stejné chvíli jako já a střetneme se pohledem. Je hezký – teda upřímně, všichni jsou hezcí – ale cosi na něm mě donutí podívat se dvakrát a vydržet jeho pohled na jeden celý nádech a výdech, nejsem připravená ho pustit. Bohužel je nádherný takovým tím bolestivě nedostupným, arogantním způsobem.

Vzpomenu si na pár epizod ze své minulosti a okamžitě mě přestane zajímat. Otočím se na Freda a vytáhnu zpod pultu sklenici, na které je napsáno SPOŘENÍ NA AUTO. Položím ji před něj. „Myslím, že oba víme, že si o mě nemusíš dělat starosti,“ řeknu s úsměvem a zavrtím hlavou nad sklenicí, než natočí piva. „Dneska jsme tu jen my dva?“

„Myslím, že jo,“ řekne a položí piva na stůl. „Teď o víkendu se nic nehraje. Čekám, že to bude klidný, ale pomalý. Možná projdeme i část skladu.“

Přikývnu, dodělám drinky a předám je zákazníkovi. Pak si umyju ruce a rozhlédnu se, jestli je ještě něco, co je třeba udělat. Kdosi za mnou si odkašle a já se otočím, abych zjistila, že stojím necelý metr od těch očí, které před pár vteřinami byly na druhé straně místnosti.

„Co si dáš?“ zeptám se dostatečně zdvořile, s přátelsky profesionálním úsměvem. Přimhouří oči, a i když to nevypadá, že by si mě prohlížel, mám pocit, že si mě omrknul už před tím, rozhodl se a hodil mě do jedné ze dvou kategorií, na které muži dělí ženy: šukézní – nešukézní. Z vlastní zkušenosti vím, že nic mezitím neexistuje.

„Ještě jednu rundu, prosím,“ mávne ležérně za sebe. V ruce mu zavibruje telefon a on se na něj podívá, rychle odepíše a pak obrátí svou pozornost zase ke mně.

Vytáhnu podnos. Nevím, co měli předtím, protože jim to nesl Fred, ale není těžké to odhadnout.

„Heineken?“ zeptám se.

Hravě pohoršeně přimhouří oči, což mě rozesměje.

„Fajn, takže Heineken ne,“ zvednu omluvně ruce. „Co jste měli?“

Když se na něj teď doopravdy podívám, vidím, že zblízka je ještě hezčí: hnědé oči má lemované řasami, za které by výrobci řasenek dali miliony. Má tmavé vlasy, tak jemné a pevné, že by bylo úžasné zarýt do nich prsty…

No… je jasné, že to ví taky a jeho sebevědomí, kterého jsem si všimla i přes celou místnost, teď skoro nahradilo vzduch. Znovu mu zavibruje telefon, zběžně na něj koukne a vypne ho. „Proč sis myslela, že chci Heineken?“ zeptá se.

Položím na tác několik podtácků a pokrčím rameny. Snažím se konverzaci udržet na minimu. „Jen tak.“

Nežere mi to. Lehce mu poskočí koutek a řekne: „Ale no tak, ďolíčku.“

V tu stejnou chvíli za sebou uslyším Fredovo „doprdele“ a natáhnu k němu ruku. Strčí mi do ní dolarovku a já ji úhledně šupnu do sklenice.

Krasavec přede mnou pozoruje moje pohyby a pak se na mě podívá. „SPOŘENÍ NA AUTO?“ zeptá se, když si přečte štítek na sklenici. „To je co?“

„Nic.“ Řeknu a pak mávnu na čep. „Tak co jste pili?“

„Zrovna jsi vydělala dolar na něčem, co jsem řekl, a ani mi neřekneš, o co šlo?“

Upravím si pramínek vlasů za ucho, a když si uvědomím, že si neobjedná, dokud mu neodpovím, poddám se. „Jenom to slýchám docela často,“ řeknu. Teda, nejspíš jsem to slyšela víckrát než svoje vlastní jméno. Na obou tvářích mám hluboké ďolíčky a lhala bych, kdybych nepřiznala, že je to moje nejoblíbenější a zároveň i nejneoblíbenější věc na mém těle. Přidejte k tomu sluncem vysušené – často větrem vyfoukané – vlasy a spoustu pih a jsem dokonalá holka odvedle.

„Fred mi nevěřil, že se to děje tak často, jak jsem tvrdila,“ pokračuju a hladím se palcem po rameni. „Takže jsme se vsadili: dá mi dolar pokaždé, když mi někdo řekne ďolíčku nebo na to nějak jinak upozorní. Za ty peníze si pak koupím auto.“

„Tímhle tempem ho budeš mít už příští týden,“ postěžuje si Fred kdesi za mnou.

Krasavci znovu zazvoní telefon, ale tentokrát se na něj ani nepodívá ani neskloní hlavu. Místo toho ho schová do zadní kapsy džínů, podívá se z Freda na mě a zaculí se.

A já se potřebuju chvilku vydýchat.

Jestli jsem si předtím myslela, že je hezkej, nebylo to nic v porovnání s tím, jak se mu změní celý obličej, když se usměje. V očích se mu rozžehne světlo a všechny stopy povýšenosti… zmizí. Má čistou a opálenou pleť – úplně září teplem, které sálá zevnitř a zabarvuje mu tváře. Ostrost jeho rysů je ta tam; oči se mu v koutcích lehce zakulatí. Vím, že je to jenom úsměv, ale nemůžu se rozhodnout, kterou jeho část mám raději: plné rty, dokonalé bílé zuby, nebo jak se jeden koutek zvedá o kousínek výš než druhý. Nejraději bych se na něj taky usmála.

Protočí si v prstech podtácek na baru a dál se na mě culí. „Takže říkáš, že nejsem originální,“ prohlásí.

„Nic o tobě neříkám,“ zaculím se nazpět. „Ale vážím si toho, že je to nejspíš pravda, protože se koupu v dolarovkách.“

Chvíli si prohlíží moje tváře. „Máš krásné ďolíčky. Dokážu si představit spoustu horších věcí, na které by mohli ostatní upozorňovat. Představ si, že by ti říkali prasečí nožko nebo vousatá dámo.“

Bože, určitě se nesnaží být sladkej. „Takže zpátky k pivu. Láhev, nebo z čepu?“

„Pořád chci vědět, proč sis myslela, že si objednám Heineken. Myslím, že si moje zraněná pýcha zaslouží odpověď.“

Podívám se mu přes rameno, kde jeho kamarádi jakože hrají kulečník, ale doopravdy se jen snaží rýpnout jeden druhého do koulí tágem, a rozhodnu se, že budu upřímná.

„Většinou – a tím většinou myslím vždycky – jsou pijáci Heinekenu dost nafoukaní a skromnost u nich moc nefrčí. Jsou první, kdo potřebuje na záchod, když přijdu s účtem, a většinou jezdí sporťákem.“

Krasavec se smíchem přikývne. „Aha. A to je nějaká vědecká studie?“

Jeho smích je ještě roztomilejší. Je takový hravý, ramena se mu zvedají, jako by se chichotal.

„Velmi přesná,“ přikývnu. „Sama jsem dělala klinické pokusy.“

Vidím, že se musí držet, aby se znovu nerozesmál. „Tak to pro tebe bude zajímavé, když ti řeknu, že jsem si nešel objednat Heineken. Naopak jsem se chtěl zeptat, co dneska točíte, protože jsme teď měli stellu, a dal bych si něco zajímavějšího.“

Aniž bych se musela podívat na čep, vyjmenuju: „Bud, Stone IPA, Pliny the Elder, Guinness, Allagash White a Green Flash.“

„Tak to si dáme Pliny,“ řekne a já se musím opravdu snažit, abych zamaskovala své překvapení – pracovní bezpečnostní opatření. Očividně se v pivech vyzná, protože Pliny je nejlepší volba. „Šestkrát, prosím. Mimochodem, já jsem Luke. Luke Sutter.“

Natáhne ke mně ruku a po chvíli zaváhání ji uchopím.

„Ráda tě poznávám, Luku.“

Má obrovskou dlaň. Je taková jemná a… moc příjemná. Doplňují ji dlouhé prsty, čisté nehty a pevný stisk. Skoro okamžitě se mu vysmeknu a dám se do čepování piva.

„A ty jsi…?“ zeptá se a poslední slovo natáhne do otázky.

„Bude to třicet dolarů,“ řeknu místo odpovědi.

Luk se pobaveně usměje a sklopí oči k peněžence. Vytáhne dvě dvacky a položí je na bar. Natáhne se pro první tři sklenice a než se otočí k odchodu, kývne na mě. „Vrátím se pro zbytek,“ prohodí a je ten tam.

Dveře se otevřou a dovnitř se nažene dívčí rozlučka se svobodou. Během dalších tří hodin udělám víc růžových koktejlíčků a sexuálně vyzývavých drinků, než dokážu spočítat. Ani jsem nezaznamenala, jestli se pro zbytek piv vrátil Luke nebo někdo jiný. Což je dobře, připomenu si, protože jestli je jedno pravidlo, co jsem si vytvořila a kterého se pevně držím, je to tohle: nerandím s chlapy, co potkám v práci. Nikdy.

A Luke je… no, je dokonalým příkladem toho, proč pravidlo jedna vůbec existuje.

Když odejde poslední zákazník, pomůžu Fredovi zavřít, dojedu domů do prázdného bytu a zalezu do postele.

Moji rodiče nejsou z mého života v San Diegu zrovna odvázaní a hlídají si, aby mi to připomněli pokaždé, když mě tu navštíví. Nechápou, proč jsem si našla spolubydlící, když mi babička nechala prázdný a čistý byt. I když jsem tu strávila většinu dětství, nechápou ani to, proč jsem byt po promoci neprodala a nenastěhovala se k nim – to jako vážně? Mrazivé Colorado místo prosluněného San Diega? Nemyslím si. A rozhodně nesouhlasí s tím, že celý den surfuju a v noci dělám za barem, když mi na stole leží diplom z grafických umění a chytá se na něj prach.

Fajn, to poslední docela chápu.

Zatím jsem ale se svým životem spokojená. Lola si dělá hlavu, že jsem moc sama – jsem sama většinu času, ale nejsem nešťastná. Práce za barem je legrace a surfování je můj sen. Je to část mé duše. Miluju pohled na to, jak se voda pomalu zvedá a stáčí, jak se na koncích rozprskne do bublinek. Zbožňuju vlny tak velké, že jsem v nich jako v tunelu, když mě překlopí a řvou mi do uší. Miluju, když mi slaný vzduch naplní pusu a pročišťuje mi plíce. Miluju každý hrad z vln, který oceán postaví a vzápětí ho strhne. Nikdy mě to nepřestane bavit.

A miluju, když můžu padnout do postele, protože jsem se vysurfovala do mrtva a celou noc jsem strávila na nohou, a ne proto, že jsem celý den seděla za stolem a koukala do komplu.

Já si svůj život dost užívám.

Ale když v sobotu začínám další šichtu u Freda, jsem rozbolavěná a nesvá: bolí mě žebra a pořád mám pocit, že budu vykašlávat slanou vodu.

Někdy se mnou voda spolupracuje a vlny mi připlouvají k nohám. Dnešek ale takový nebyl. Vlny byly docela v pohodě, ale vůbec se mi nedařilo je chytit. Vyjela jsem brzo nebo vyskočila pozdě. Po čase jsem přestala počítat, kolikrát jsem spadla nebo se praštila do zadku. Na střední jsem trávila každé prázdniny u babičky a na Black Beach a Windansea surfuju od té doby, co dokážu zvednout prkno. Ale dneska jsem byla tím frustrovanější, čím déle jsem ve vodě zůstala. Poslední rána přišla, když se zvedla obří vlna, překvapila mě a já se dost drsně přetočila.

Zase je tu ten krasavec s úsměvem a sexy vlasama. Luke, vzpomenu si. Sedí v boxu s nějakými kamarády, ale zaznamenám ho hned, když vejdu.

Dneska je U Freda narváno, a když uslyším přes hudbu Harlowin hlas, na chvilku zatoužím, abych se k nim mohla přidat. Raději bych si s nimi poseděla, než pracovala, takže když se postavím za bar a uvážu si kolem pasu zástěru, už svou rozmrzelost nedokážu maskovat.

„Dneska tu má někdo mizerný den,“ prohodí Fred a dolaďuje tác s margaritami. „Nebylas to ty, kdo mi říkal, že i ten nejhorší den na vodě je víc než nejlepší den kdekoliv jinde?“

No. To jsem říkala. Proč ti lidi vždycky připomenou tvoje nejlepší momenty, když máš den na hovno? „Jsem jenom vysílená a otrávená,“ pokusím se o úsměv. „Přejde mě to.“

„Tady jsi na správným místě. Hluční opilci jsou nejlepším lékem na blbou náladu.“

To mi uvolní čelist a usměju se. Fred se natáhne a něžně mě pohladí po tváři.

Na baru je několik lístků, a tak se pro jeden natáhnu. Dvakrát martini, suché s extra olivou. Položím na tác dvě skleničky, naliju do šejkru led, přeliju vermutem a ginem, doplním olivovou šťávou. Za chvilku se ponořím do rytmu práce: měřím, třesu, nalévám, donáším… a v těch známých pohybech nacházím klid. Opravdu.

Pořád si ale nevím rady, co s tím lapáním po dechu. Vzpomenu si na těch pár děsivých vteřin, kdy jsem si myslela, že nevyplavu. Už se mi to stalo několikrát, a i když vždycky vím, že budu zase v pohodě, je těžké setřást ze sebe ten přetrvávající pocit, že se topím.

Luke se přesune do mého zorného pole a já zvednu oči, když přejde ze zadního boxu a píše esemesku. Jasně, jeden z pisálků, říkám si a představuju si, kolika holkám zrovna textuje. U jejich stolu sedí brunetka, kterou velmi zajímá každý jeho pohyb. Ucítím nutkání přejít k nim pod záminkou, že jim nesu drinky, a říct jí, že se má uvolnit a raději se věnovat jednomu z těch milých nerdů vzadu.

Protřepu zakalenou tekutinu v šejkru a naliju ji do skleničky. Znovu si pročtu lístek a přidám dvě misky oliv. Druhá servírka se na mě usměje a odejde s objednávkou. Přesunu se k další, natáhnu se pro láhev amaretta a vtom uslyším, jak přímo za mnou zavrže barová stolička.

„Tak jak to jde se spořením na auto?“

Okamžitě poznám jeho hlas. „Dneska ještě nic,“ řeknu, aniž bych zvedla hlavu, a dokončím drink. „Ale není mi zrovna do úsměvu, takže si moc nefandím.“

„Chceš si o tom popovídat?“ zeptá se.

Otočím se a kouknu po něm: dneska na sobě má tmavě modré tričko, stejně perfektní účes a pořád vypadá příliš dokonale, aby nebyl problémový. Neodolám a lehce se za něj zaculím. „Myslím, že to má být moje hláška.“

Oplatí mi to roztomilým pozvednutím obočí a pak se podívá zpátky ke svým kamarádům.

„Navíc to vypadá, že na tebe někdo čeká,“ řeknu a vnímám, jak brunetka sleduje každý jeho pohyb. Luke sáhne do kapsy, zkontroluje telefon a podívá se na mě.

„Nikam mi neodejdou,“ řekne a jeho oči se usmějí o zlomek vteřiny dřív, než se jeho rty lehce prohnou. „Říkal jsem si, že sem zajdu a dám si něco k pití.“

„Co to bude?“ zeptám se, „Další pivo?“

„Jasně. A tvoje jméno. Pokud teda nechceš, abych ti říkal ďolíčku po zbytek našich životů.“

Luke šibalsky vykulí oči. Tiše zašeptá Hups!, vytáhne z kapsy dolarovku a šupne ji do sklenice. „Dneska jsem přišel připravený,“ prohlásí a dívá se, jak mu nalévám IPU. „Kdybys tu náhodou zase byla.“

Snažím se příliš nemyslet na to, že si přinesl kapsu plnou dolarovek jenom pro mě a tuhle hříčku.

„Jsem Lon…“ začnu ve chvíli, kdy se otevřou dveře a dovnitř vejdou Mia s Anselem v patách. Luke po nich střelí pohledem a já zahuhlám: „…don“.

Po chvíli se na mě znovu podívá, v očích podivné napětí. Rychle přikývne. „Rád tě oficiálně poznávám.“

Jsem si jistá, že moje jméno neslyšel, ale jestli mu to nevadí, mně nevadí neopakovat ho.

Zamává na mě další zákazník sedící u baru. Posunu Lukovi pivo po stole, a když se podtáckem dotknu jeho ruky, vzhlédne. Usměju se na něj. „Pět dolarů.“

Pomalu na mě zamrká. „Díky,“ vytáhne peněženku.

Přesunu se k druhému zákazníkovi, ale koutkem oka vidím, jak Luke položí na stůl bankovku a vydá se za kamarády, aniž by počkal na drobné. Buď mi nenechal dýško, nebo naopak dost velké.

Ale jsem bohužel tak odhodlaná potvrdit si, že je to náfuka, že jsem si jistá, která varianta to bude.

O dvě whiskey a několik dalších margarit později stojím u kasy. Mia, Ansel a Harlow postávají opodál, čekají na Finna, než vyrazí do kina. Třikrát se zhluboka nadechnu a vydechnu a celou tu dobu se na ně dívám. Z toho, jak rozporuplně vnímám vztahy, jsem docela zaražená. Na jedné straně vidím, že jsou lidé kolem mě tak šťastní – někteří z nich dokonce vdaní/ženatí– a chci to taky. Na druhou stranu vím, že ještě nejsem připravená.

Je to něco přes rok, co jsme to s Justinem ukončili, a pořád si pamatuju, jaké to je, když se takhle rozdělíte. Když musíte všechno plánovat s ohledem na toho druhého a pak znovu ve skupině přátel. Vím, že by mi většina lidí nevěřila, ale po tom, co jsem makala ve škole jako divá a celou dobu jsem randila s tím stejným klukem, je fajn nic nemuset. Surfuju, pracuju, jdu domů. Všechna rozhodnutí dělám podle toho, co se chce mně – mně osobně, ne mně jako součásti páru.

I tak jsou ale chvíle, třeba jako dneska, kdy si uvědomuju, že žiju trochu osaměle. Nejde jen o sex, ale o to spiklenectví. Je krásné, když se na vás někdo kouká, jako kdyby celý den čekal jen na to. Chtěla bych někoho, kdo mě bude bavit filmy a povídáním si nebo teplým tělem, které mi pomůže usnout.

Zarazím šuplík s penězi zpátky, kasa se celá otřese, a podám chlápkovi jeho drobné. Zvednu hlavu směrem k Harlowinu smíchu a jsem překvapená, když uvidím, že Luke s Miou stojí u záchodů a povídají si.

Všichni jsme chodili na UCSD, takže mě nepřekvapuje, že by se mohli znát. Přesto se musím trochu smát, protože mám pocit, že je pořád tolik detailů, co si musím zapsat do mapy Loliných přátel.

Věděla jsem, že má Harlow slavné rodiče, ale teprve před chvílí mi došlo, že její máma byla nejoblíbenější herečkou mojí mámy, když jsem byla malá.

Věděla jsem, že Mia tančívala, ale teprve nedávno jsem zjistila, že přišla o kariéru, když ji srazila dodávka.

Věděla jsem, že si je Finn blízký s tátou a dvěma bratry, ale netušila jsem, že mu máma zemřela, když byl dítě, dokud jsem na to omylem nenarazila, když jsem se ho zeptala, co pro ni chystá na den matek.

Z druhé strany baru uslyším svoje jméno a vzpamatuju se. Donesu podnos s pitím ke stolu a Harlow mě po cestě zpátky chytí za ruku. Přitáhne si mě a pevně mě obejme.

„Čau cizinko,“ řekne a prohlíží si můj obličej, než mi z očí odhrne pramínek vlasů. „Mám pocit, že jsou to věky, co jsem tě viděla naposledy. Myslíš, že bys někdy mohla vynechat slunce a schovat si trochu roztomilosti pro nás ostatní? Ježiši. Vypadáš jako reklama na novou edici plavek ve SPORTS Illustrated, surfařko. Doprčic s těma tvejma neodolatelnejma pihama.“

Zeširoka se na ni usměju. „Tebe bych si měla všude nosit s sebou, egonafukovači.“

„Nemůžeš odtud vypadnout a zajít s náma na film?“ zeptá se mě.

Zavrtím hlavou a ona se na mě zamračí. „Jsem tu jenom já, Fred a jedna servírka a za chvíli sem přijde ta nová kapela,“ vysvětlím.

„Tak o víkendu? Přijedou všichni tři Robertsovi kluci.“

Přikývnu a myšlenka na noc s velkou partou mě docela nadchne. „Kouknu se do diáře.“ Harlowin manžel Finn, dříve komerční rybář, je sexy hvězdou nové reality show Rybáři, ve které hraje spolu s otcem a dvěma mladšími bratry.

Harlow pomalu zvedne obočí a já si uvědomím svou chybu. Znám ji teprve devět měsíců, ale její dohazovačské schopnosti jsou legendární.

„Mohli bychom tě seznámit s Levim…“

Už se chystám k odchodu. „Nenene. Nenene,“ řeknu a podívám se k baru, kde na mě čeká několik lidí. „Musím zase pracovat, slečno dohazovačko, ale zítra ti napíšu, jestli to klapne.“

Harlow přikývne a pak se otočí ke svému stolu. „Fajn, ty tvrdohlavko!“ zavolá na mě, když vyrazím k baru.

Když tam dojdu, vidím, že Fred točí piva a povídá si se štamgasty. U baru sedí o samotě Luke.

Vypadá… zničeně. Má vážný výraz, který podle mě nenosí moc často. Nic o něm nevím, kromě toho, že na něj neustále koukají holky a vypadá jako totální náfuka, i když při rozhovoru úplně takový není. A taky to, že během jediné noci dostane tolik zpráv jako já za týden. Ale co nadělám.

Podívám se směrem k Mie, Anselovi a Harlow, kteří si berou věci a zamávají na mě, než zamíří za Finnem, který stojí u vchodu.

„Jsi v pohodě?“ zeptám se Luka a vytáhnu zpod baru panáka.

Přikývne, a jakmile se na mě zadívá, jeho vážný výraz je ten tam a místo něj už má zase ten svůj roztomilý úsměv. Instinktivně se podívám stranou a zaryju lopatku do kyblíku s ledem.

„Jenom moc přemýšlím a prchám realitě,“ řekne. „Bar je na to dobrý místo.“

Přikývnu, a protože to vypadá, že čeká, že řeknu něco dalšího, dodám: „Nejlepší místo na přemýšlení. Špatný známky. Ztracený práce. Finanční problémy. První lásky.“

Zachytí můj pohled. „To mluvíš z vlastní zkušenosti?“

„Jo,“ naliju mu panáka whisky a posunu ho po baru. I s úsměvem vypadá, že by mu mohl udělat dobře. „Barmanské zkušenosti. Možná jenom potřebuješ trochu rozptýlení.“ Podívám se mu přes rameno, kde sedí jeho kamarádi spolu s brunetkou, která ho pozoruje. Následuje můj pohled a pak se vrátí ke mně s lehkým zavrtěním hlavy.

Zvedne panáka, zakloní hlavu a kopne ho do sebe na ex. Odloží skleničku na bar a vydechne, lehce si odkašle. „Dík.“

„V pohodě.“

„A co ty?“ zeptá se.

Přesunu se ke dřezu. „Co já?“

„Ty nepotřebuješ rozptýlení?“

Cosi ostrého se mi zaryje do plic, ale podaří se mi vykouzlit přátelský úsměv. „Jsem v pohodě.“

Luke skloní hlavu a pozoruje mě skrze řasy. „Co to znamená, že jsi v pohodě?“

Zvednu utěrku a podívám se na něj. „To znamená, že nerandím s chlapy, co potkám v práci.“

„Nechci nic pravidelnýho, ďolíčku.“ S vyzývavým úsměvem sáhne do kapsy a vytáhne další dolar, který vhodí do sklenice. Setkáme se pohledem a něco se mi napne mezi žebry a pupíkem. Jeho pohled je vědoucí, jako by viděl, že za sebou mám den na hovno. Já zase vidím, že on má večer na hovno. A to taky ví, takže má radost, že to oba vidíme.

Nelíbí se mi, že cítím tuhle chemii, nelíbí se mi to tiché spojení.

Nebo se mi možná nelíbí, jak moc se mi to líbí. Pořád mám ještě ten dusivý pocit z rána, ale čím déle si se mnou povídá, tím víc ten pocit mizí.

„Když už jsme u toho,“ řekne tiše, „dneska jsem těch ďolíčků moc neviděl.“

Pokrčím rameny. „Prostě nemám svůj den.“

Opře se lokty o stůl a prohlíží si mě. „To znamená, že bys taky potřebovala trochu uvolnit.“

Rozesměju se a nedokážu odolat. „Jo, nejspíš jo,“ přiznám.

Natáhne se pro podtácek a pomalu ho před sebou roztočí. „Možná by ti s tím mohl někdo pomoct.“

Ignoruju ho a začnu utírat bar. Není to poprvé, co mi tu někdo něco takového navrhuje. Ale je to poprvé, co mě láká tuhle nabídku přijmout. Celá se třesu vzrušením, co mi to zrovna nabídl.

„Máš přítele?“ zeptá se jakoby nic a já zavrtím hlavou.

„Ne,“ dodám. Jestli můžou jeho paže v tomhle tričku něco prozradit, vsadím se, že nahý vypadá fantasticky.

A vsadím se, že to ví.

Tahle moje vnitřní debata je znamením, že už je to moc dlouho, co jsem naposledy s někým spala. Poslední věc, co ve svém životě potřebuju, je kluk jako Luke. Ostře se nadechnu a odsunu se, trošku poodstoupím, abych získala prostor.

Pozoruje mě. „A to, že nerandíš chlapy z práce, je nějaký opravdový pravidlo?“

„Tak nějak.“ Poskládám utěrku, zastrčím si ji za zástěru a střetnu se s jeho pohledem.

„Co když ti slíbím, že za to rozhodně stojím?“

Proč mám pocit, že říká pravdu? Stydlivě se usmívá, ale za medově hnědýma očima vidím touhu lovit.

„Věřím, že za to stojíš.“ Nakloním se ke dřezu, koukám na něj a jsem ze své reakce v šoku. „Ale ani si nepamatuju, jak se jmenuješ.“

„Ale pamatuješ.“ Nakloní se blíž a zkříží ruce na naleštěném dřevě před sebou.

Snažím se zadržet úsměv.

„Kdy dneska končíš?“ zeptá se mě.

Nemůžu si pomoct a koukám mu na pusu. Představuju si, jaké by to bylo, kdyby se pohybovala, teplá a otevřená, po mém krku, po prsou, po žebrech.

Dochází mi, že pokud chce člověk změnit zaběhnutou rutinu, měl by sáhnout po něčem, co za to stojí, ne? Kdo mě může líp vysvobodit z mé sexuální pouště, než někdo, kdo očividně ví, co dělá? Někdo, kdo nepotřebuje, aby to znamenalo něco víc?

Mine několik dlouhých chvil ticha, než se narovnám a natáhnu se pro lístek, který mi tam položila servírka. Teď nebo nikdy.

„V jednu.“

DRUHÁ kapitola

Luke

Nevím přesně, čím se tahle holka liší od všech ostatních, co jsem si pustil do bytu, ale než dojde ke dveřím, honem běžím napřed po schodech, abych prohlídnul tmavý obývák, bleskově nakouknul do kuchyně.

Není to tak zlý.

Žádné jídlo na konferenčním stolku a – což je důležitější – žádné boxerky na podlaze v kuchyni. V mysli salutuji bohům, aby se mnou soucítili: v ložnici se nesmí válet žádné obaly od kondomů. Ani v koupelně, aby bylo jasno.

Otevřu jí dveře dokořán a zaculím se. „Pojď dál.“

Logan se mi podívá do obličeje a pak se zahledí do tmy před sebou, než do ní opatrně vstoupí. Natáhnu se za ni a rozsvítím světlo.

A v tu chvíli uvidím ten rozdíl. Většina holek vejde do mého bytu pozpátku, pevně se mě drží za tričko. Některé na mě kulí oči a čekají na drobné pokynutí brady doleva, kterým jim tiše sdělím, že ložnice je támhle. Logan ale vejde dovnitř a všechno si prohlíží stejným způsobem, jakým si prohlížela v baru mě. Jakoby si nebyla jistá, že se chce čehokoliv dotýkat.

V hlubokém nádechu slyším její slova dřív, než je vysloví nahlas: „Zrovna jsem si uvědomila, že vůbec netuším, co tady dělám.“

Trošku poodstoupím. Bez zaváhání odpovím: „Nic, co dělat nechceš.“

Ale uvnitř dlouze, bolestně zasténám; mám za sebou dlouhý frustrující den. Fakt bych se rád uvolnil při rychlovce, nestojím o žádné dlouhé, zavazující tulení.

Jako bych plán A rovnou vzdal, zakručí mi v břiše a podívám se ke kuchyni. „Nemáš hlad?“

Pokrčí rameny. „Trošku?“

„Mám tam…“ přejdu do kuchyně, otevřu ledničku a nakloním se do ní, abych si ji mohl prohlédnout. „Pivo. Tortily. Pálivou chilli omáčku. Celer, salám a…“ otevřu šuplík, „korbáček.“

Otočím se a podívám se na ni. Mlčí a její výraz je k popukání. Nakreslím do vzduchu kruh prstem a zeptám se: „Co to je za výraz?“

„Netuším, co mám zrovna za výraz,“ narovná se a lehce se na mě pousměje.

Opřu se o otevřené dveře ledničky. „Tak mi prozraď, co si zrovna teď myslíš.“

Zvedne obočí, jako by si chtěla potvrdit, že to vážně chci slyšet. Když přikývnu, řekne: „Jsi až příliš ukázkový prototyp, než aby to mohla být pravda.“

Vyštěknu smíchy. „Cože?“

Odpověď se na mě vyvalí proudem: „Jsi sexy jako ztělesněný hřích, musel jsi zkontrolovat, jestli holka ze včerejška nenechala kalhotky na gauči, a tvoje lednička je prázdná jako u správnýho starýho mládence.“

Takže k seznamu všeho, co mě na téhle holce mate, přidávám: dobrá pozorovatelka.

Pokrčím rameny a zběžně se na ni zaculím. „Jím často venku.“

Přejde to s lehkým úšklebkem. „Ale jestli jsou ty věci tak propojený, jak předpokládám, znamená to, že jsi super v posteli a máš velký péro.“

V koutku úst cítím úsměv a snažím se ho zahnat, jak nejdéle to jde, ale nakonec vybuchnu smíchy. Konečně se taky opravdově usměje a zasáhne mě tím kdesi hluboko, pod všemi nánosy, kde jsem to rozhodně nečekal. Sexy úsměvy míří přímo do jistých území, ale její úsměv není jenom sexy. Je šťastný. A není to jenom těmi ďolíčky. Je to jiskrou v očích, čímsi, co je mnohem hlubší. Ani nevím, jestli může být upřímný úsměv nešťastný, ale ten její je ten nejhezčí šťastný úsměv, co jsem viděl za poslední…

Přejedu si po tváři dlaní a pak se k ní přesunu. Bojuju s rostoucím napětím v podbřišku, když se natáhnu, abych jí odhrnul z očí pramínek vlasů. Zastrčím jí ho za ucho a zašeptám: „Hele, Logan.“

Skepticky přimhouří oči, a pak se snaží zamaskovat úsměv.

Přemýšlím, jestli se jí mám zeptat, o co jde, ale jsem ohromený pohledem na ni v jiném světle než v tom potemnělém barevném U Freda. Vypadala tvrdší: byly to oči na stráži za laškovným úsměvem. Tady vidím, že nemá modré oči. Kolem té nejjasnější tyrkysové se vine šedivý kroužek a nos má plný těch nejjemnějších pih. Kousne se do rtu, zatímco si znovu prohlíží můj obývák.

Bože, co když je ještě panna?

Mám se jí zeptat?

Ne. Má na sobě špičaté boty a krátkou sukýnku, a ani náhodou nebudu riskovat, že mě těmi okvanými botami kopne do lýtka nebo v horším případě ještě někam jinam.

„Jestli si chceš zablbnout, jsem pro,“ řeknu jí. „Jsi krásná a sladká a tvoje pusinka je jako kokino.“ Při těch slovech se jí koukám na rty, ale nemůžu si pomoct a mám pocit, že zvedla oči k nebi. Vysílá tak podivně rozporuplné signály: drsný zevnějšek, který schovává cosi, co potřebuje jemné zacházení.

„Nebo,“ pronesu a poodstoupím, „si můžeme objednat pizzu a zahrát si Titanfall na Xboxu.“ Tipuju, že to odmítne – což jak všichni víme, je ok, protože si nedovedu představit takhle sexy holku, co by vůbec věděla, co je Titanfall.

Ten plamínek v jejích očích mě překvapí. Pak se jí ale podaří ho zahnat, podívá se směrem do obýváku a je mi jasné, že jsem ji očividně špatně odhadnul.

Zkopnu boty a přejdu do kuchyně, vezmu dvě piva a kývnu na ni. „Tak jdem na to.“

S úsměvem a lehkým poskokem vejde dovnitř a posadí se vedle mě na gauč. Dívám se, jak si bere konzoli, palcem zkušeně hladí joystick. „Nebude ti trapně, když ti to nandám?“ zeptá se mě.

Zavrtím hlavou a usměju se, zatímco zapnu Xbox. „Ne. Dostal jsem tu hru od babičky minulý týden a myslím, že bude nadšená, až jí povím, že mě porazila holka.“

Cítím její pohled na tváři, zatímco projíždím startovacím menu. Když se otočím a podívám se na ni, její ďolíčky září v úsměvu. „To je roztomilý.“

„Je roztomilý, že mi babička koupila střílečku?“ Nejraději bych jí pověděl o tom, jak mi babička koupila k jednadvacetinám výlet do Vegas a řekla mi, že tetování jsou OK, ale musel jsem slíbit, že si nenajmu děvku. Když jsem jí řekl, že jsem nikdy za sex platit nepotřeboval, dostal jsem od ní facku.

„Jo.“ Logan se podívá na obrazovku. „I když je ti co? Dvaadvacet?“

„Třiadvacet. V říjnu čtyřiadvacet.“

„Jej. Dvacet tři a půl!“ zatahá mě za tvář. „Můj jedenáctiapůlletý bratranec dělá totéž.“

„Moc vtipný.“

Její smích mě celého rozvibruje. „Skoro čtyřiadvacet,“ prohodí. „Nebylo by načase přestat hrát videohry?“

Kývnu bradou k její ruce. „Ty taky nevypadáš, že bys ten joystick držela poprvé, drahá.“

Pokrčí rameny a znovu se na mě podívá. „Řekněme, že jsem jeden z těchto držela v ruce nedávněji než jeden z tamtěch.“ Kývne k mému klínu a já se rozkašlu, málem se udusím pivem. Když se znovu otočím k televizi, vyprskne smíchy a ukáže na ni. „Prosím, řekni mi, že nejsi GiantD92.“

S mrknutím prohodím: „To víš, že jsem.“

Logan na mě zavrtí hlavou, ale nevypadá to, jako by na mě zanevřela. I v mdlém světle televize je vidět, jak má narůžovělé tváře, a sedí jen pár centimetrů ode mě.

Přidá se do hry a vybereme si piloty. Až když se hra načte a jsme umístěni na mapu, dojde mi, že jsem nikdy nehrál videohru s jinou holkou než se svojí sestrou Margot, která je děsná. Mám už vychytané lezení po zdech, sklepení a podobně, ale pořád se mi nedaří lehce najet do ovládání a některých technických vychytávek. Logan s tím ale nemá sebemenší problém; začínám si myslet, že je to podvodnice.

Mluví docela dost. Je roztomilá, ale ne uchechtaná, a rozhodně se mě nesnaží ohromit. A i tak už mi nakopává prdel. Ale to nevadí. Ozývají se jen zvuky střelby a naše občasné nadávky, když vyhrajeme nebo prohrajeme. Je to takové pohodové.

„Použij tu snajperku!“ zařve na mě, i když je hned vedle mě.

Naše palce se můžou na ovladačích zbláznit.

„Ne, MK5 se mi líbí.“

„Bože, vždyť to lítá všude. Sejmeš mě, když budeš aspoň dvě podělaný vteřiny mířit!“

Se smíchem změním pistoli a během pár vteřin se mi podaří sejmout ogra a vyčistím si cestu dál.

„Přiznej, že jsem měla pravdu,“ zazpívá.

„Mělas – kurva!“ zaječím. V krvavém dešti mi umře pilot, jak mě protější tým sejme palbou. „Odkud se to sakra vzalo?“

Logan zastaví hru. „Páni. Moc dlouho jsi teda nevydržel.“ Oči ji svítí nadšením, rty má zkroucené do sarkastického úsměvu.

Dvojsmysly tvoří tak jednoduše, vtipkuje o sexu – o tom, proč jsme tady – ale cítím, že nedokáže doopravdy začít.

„Můžu se tě na něco zeptat?“

Natáhne se pro pivo. „Myslíš ještě na něco dalšího?“

Koukám na ni s vážným výrazem.

Na tváři se jí objeví laškovný úsměv – ty podělaný ďolíčky ve mně cosi rozpouštějí a začínám se rozehřívat – a prohlásí: „No dobře. Jenom pokud ti nebude vadit, když odmítnu odpovědět.“

„Proč jsi se mnou dneska šla domů? Riskuju, že budu znít jako totální vůl, ale… říkala jsi, že se zákazníkama domů nechodíš. A přitom jsme tady.“

„Nechodím,“ řekne rychle, ale tiše. „Nikdy.“

Myslel jsem to obecněji, ale její odpověď mě překvapila. „Nikdy?“

Zavrtí hlavou.

Přemýšlím, jestli to je všechno, co dostanu. Neodpověděla mi na otázku, ale když se na ni podívám, vypadá to, že nad ní pořád přemýšlí. Nakonec si vytáhne jednu nohu na gauč a otočí se na mě obličejem.

„Taky se tě na něco zeptám,“ pronese.

Lehce pozvednu bradu a napiju se piva. Čekám.

„Děláš tohle často?“ zeptá se.

I když svým gestem zahrne celou místnost, je mi jasné, že nemyslí video hry.

Snažím se to rychle spočítat. Možná desetkrát za posledních pár měsíců? To bude znít jako hrozně moc. „No… ne každej večer. Ale jo, někdy jo.“

„Proč?“ zeptá se mě.

Proč? To je absurdní. Proč spím s holkama? To myslí vážně?

Prohlížím si ji; ty zářivě modré oči se mi koukají do obličeje a čekají na odpověď. Jak může někdo vypadat tak nevinně a tak vystrašeně najednou?

Upřímně, už se mě na podobnou otázku v jiném znění holky ptaly, dokonce několikrát. Většinou se na mě podívají před tím nebo po tom, co si to rozdáme, a řeknou to, jak nejležérněji dokážou.

Míváš asi v posteli dost holek, co?

Kdy sis naposledy někoho přivedl domů?

Doufám, že víš, že tohle nedělám pořád. Tohle je jiný, Luku.

Ale nikdy se mě na to nezeptaly na gauči, jen tak mimochodem, když jsou oblečené a pozorují mě jasnýma očima, které mě propichují a nemají v sobě ani špetku odsuzování. Mám pocit, že mi chce porozumět.

„Protože bych teď cokoliv dalšího zpackal,“ řeknu. „Neděsím se závazku ani nic takovýho. Teda… jednou jsem byl zamilovanej, a nevím, jestli bych to znovu zvládnul.“

Při mých slovech krátce, ostře vyprskne a nakloní si láhev k puse.

„Teda,“ pokračuju, „rozhodně ne teď, když mám tolik práce.“ Zní to směšně. Slyším to, slyším tu absurditu. Všichni máme spoustu práce. Všichni jsme zaneprázdnění a mladí a zmatení. „Ale to je fuk, jsem chlap. Prostě mám rád sex. Mám rád ženský. Je tohle ta míra upřímnosti, cos chtěla?“

Přikývne.

„Teď jsi na řadě ty,“ řeknu. V hrudi cítím, jak se mi k životu probouzí něco, co jsem kdysi dávno znal. Už je to věky, co jsem si takhle naposledy povídal – upřímně a otevřeně – s někým jiným než s rodinou. Zapomněl jsem, jak je to fajn.

Hluboce se napije z láhve. Dívám se, jak polyká. Dlouze, hladce a plně. „Šla jsem s tebou, protože mě dneska skolila vlna.“

Surfuje… to vysvětluje její postavu.

„Už si ani nepamatuju, kdy se mi to stalo naposledy,“ pokračuje a kouká na láhev v ruce. „Zapomněla jsem, jak je to děsivý. Celý ráno jsem nechytila ani jedinou. A pak přišla jedna, co mě mrskla k zemi. Celý den jsem byla napružená a vykolejená. Nikdy mě nenapadlo zbavit se napětí sexem. A dneska jsem si prostě řekla: proč ne?“