Jochen Gutsch

Maxim Leo

Frankie

Copyright © 2023 Jochen Gutsch and Maxim Leo

Copyright © 2023 by Penguin Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Cover design by Favoritbüro

Cover illustration by Hanna Zeckau

Translation © Tomáš Kurka, 2023

Original German title: FRANKIE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-575-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-576-2 (mobi)

„Čím to, že je život tak složitý?“

„Že by lidmi?“

z filmu Nezapomenutelná láska

1

Provázek

Slyšel jsem, že příběh má začínat zepředu. Od začátku. Ale já jsem kocour a netuším, co je zepředu a co začátek. Lidi mají spoustu pravidel, kterými se musí řídit celý život. Tohle nedělej, tohle musíš! Chcete slyšet můj názor? Je to nuda! Náročná nuda. Každopádně nic pro mě. Proto začnu zkrátka a jednoduše odněkud. Možná náhodou zepředu. Nebo od začátku.

Byly to dobré časy a tím myslím, že večer bylo teplo a ještě dlouho světlo, v korunách lip bzučely včely. Jednoho takového večera jsem se vydal za Profesorem. Kdo je Profesor, to vám povím později. Zatím to není důležité.

Takže jsem si to šlapal po Velké cestě, která vede středem vesnice. Loudal jsem se kolem rybníka s vysokým rákosím u břehu a sežral jsem tam pár kobylek. Víte, co je na kobylkách skvělé? Nikdy si nestěžují, když je sežerete. Na rozdíl od ptáků. Ti z toho vždycky dělají obrovské drama. „Nežer mě! Jsem máma od dětí! V hnízdě mám deset ptáčat!“ Nehorázně přehánějí. Pokaždé tam stojím jako pitomec, opeřence v hubě, a chvíli mám výčitky svědomí. Naštěstí jen chvíli.

Šel jsem kolem kostela, kolem trouchnivějících krmítek, kolem nechutně páchnoucích míst, která označkoval tlustej Heinz (to je rotvajler), kolem dvou hromad hnoje, na kterých se nepovalovalo nic užitečného a ani nic zpola užitečného, jen lógr od kafe, skořápky, slupky od brambor a od jablek. Dám vám, lidé, takový tip – z hnoje, na kterém se válí jenom slupky, čiší lakota.

Šel jsem dál kolem velké kupy písku, za kterou už začíná les, a za ním končí svět. Našlapoval jsem v dobré náladě, chvílemi jsem jen tak okouněl, až jsem se nakonec už za večerního soumraku protáhl starým dřevěným plotem na zahradu opuštěného domu. Všichni mu říkají opuštěný dům. Obvykle sem totiž každé léto přijížděli nějací lidi z města, ale jednou nepřijeli – a ani později se už neobjevili.

Zavřená okna jsou zakrytá závěsy a v zimě kvílí v opuštěném domě meluzína. Tlustej Heinz, což je výstavní pitomec, říká, že uvnitř bydlí smečka vlkodlaků.

A teď to přijde! Byl jsem už skoro u opuštěného domu, když jsem si všimnul chlapa. Přímo uvnitř! Vykolejilo mě to natolik, že jsem okamžitě zapadnul za nejbližší křoví. Tam jsem seděl, klepal jsem se strachy a říkal si: Do háje, Frankie, co teď?

Nejradši bych se otočil a zmizel. Všem, které znám, bych pak mohl důležitě vykládat tu senzační novinu, že v opuštěném domě někdo je. Jenže by se mě určitě začali ptát: „Frankie, jak vypadal ten chlap? Frankie, čím byl cítit? Frankie, jsi si jistý, že to nebyl vlkodlak?“

Když opuštěný dům najednou není opuštěný, vyrojí se okamžitě spousta otázek a každý se zajímá i o ty nejprťavější podrobnosti. Když na zvědavé dotazy nedokážete odpovědět, jste za blbce.

Takže jsem udělal to, co by v takové situaci udělal každý správný kocour: vykukoval zpoza křoví.

Napínal jsem uši.

Vykukoval.

Napínal uši.

Vykukoval.

Tohle jsem dělal docela dost dlouho, takže to zkrátím, protože jinak se nic nedělo.

Napínal jsem uši.

A vykukoval.

A tak dál.

Potom jsem se strašně potichoučku připlížil k domu až na délku několika kočičích ocasů a nakoukl dovnitř velkým oknem, abych si všechno důkladně prohlédl a mohl potom sdělovat veškeré detaily.

Detail 1: Opravdu tam byl muž.

Detail 2: Stál na židli.

Detail 3: Ze stropu visel provázek.

Detail 4: Konec provázku měl ten muž kolem krku.

Detail 5 je doplnění detailu 4: Ten provázek byl extrémně, ale extrémně silný.

Chcete vědět, co si fakt upřímně myslím? Že jsem tak nádherný provázek ještě v životě neviděl. Asi bych vám měl prozradit, že miluju provázky, motouzy a špagáty všeho druhu. Když jsem ještě bydlel u staré paní Berkowitzové, hráli jsme si s provázky skoro každý den. Nikdy na nich tedy nebyli uvázaní lidé, jen občas myš. Ale ne pravá, jen taková ta z vlny. Lidi si myslí, že kočky nepoznají, že to není pravá myš. Samozřejmě, že to poznáme, nejsme blbci.

Takže, když jsem se díval na ten neuvěřitelně hezký provázek, vzpomněl jsem si najednou na starou paní Berkowitzovou a nejkrásnější období svého života. Netrvalo dlouho, protože stará paní Berkowitzová jednoho dne ležela na zahradě a chvíli potom přišli dva muži, celí v bílém, naložili starou paní Berkowitzovou do auta s blikajícími světly na střeše a pak už jsem ji nikdy neviděl.

Trochu se mi při té vzpomínce sevřelo srdce a nejradši bych na toho chlápka zavolal: „Hej, ty tam! No ty, co si hraješ s tím provázkem. Skvělej špagát! Můžu se přidat a taky si pohrát?“

Ale to nešlo. Dopadlo to jinak, a sice takhle: Sebral jsem veškerou odvahu, vyskočil na parapet a díval se dovnitř. Muž stál na židli, provázek pořád omotaný kolem krku. Pak si mě všiml a zatvářil se překvapeně. Ale ne příjemně překvapeně. Zíral na mě dost zle. Otevřel a zavřel pusu jako kapr a něco říkal, ale nerozuměl jsem co. To je snad jasné! Vždyť byl za sklem.

Začal jsem mžourat očima. Tady bych měl vám, lidem, poskytnout důležitou informaci: Když kočka mžourá, tak se vlastně směje. Mžourání znamená, že je všechno v cajku. V pohodě. Co jako? Takže mžourám před tím oknem úplně jako pominutej, ale chlápek byl zřejmě stejně zabedněnej týpek jako tlustej Heinz a vůbec nic nechápal.

Jen tak mával rukama mým směrem. Zvedl jsem pravou tlapku, abych mu naznačil, že je všechno v pohodě. Kámo, rozumím ti! Když si hraju s provázkem, tak se taky dokážu pěkně rozdivočit. Ale víte co? Už mně to jeho máchání rukama lezlo na nervy. Na uklidněnou jsem se začal lízat mezi nohama, protože jsem byl strašně nervózní, a přemítal jsem: Co teď, Frankie?

A pak to najednou šlo ráz na ráz. Chlápek pustil provázek a seskočil ze židle. Dveře opuštěného domu se rozletěly a chlap začal řvát. Seskočil jsem z okna, on popadl první věc, co mu přišla pod ruku, a hodil ji po mně. Mazal jsem pryč, ale tlapky jsem měl úplně rozměklé. Bylo to, jako kdybych zkoušel pádit povidlama! A pak jsem koutkem oka za sebou zahlédl stín, něco mě vzalo po hlavě a pak už nic nevím.

První, co jsem uslyšel, byl vánek. Něco mi šeptal. Snažil jsem se ho poslouchat, ale nerozuměl jsem ani slovo. Ležel jsem bez hnutí na trávníku před opuštěným domem a byl nekonečně unavený. Sotva jsem dokázal otevřít oči. A vánek pořád něco šeptal, až jsem si všiml, že to není vánek. Byl to ten muž. Skláněl se nade mnou a mluvil na mě. Šťouchl do mě nohou, jako kdybych byl mrtvá krysa nebo tak něco.

„V pohodě?“ zeptal se. Docela pitomá otázka, protože mu mohlo být jasné, že v pohodě teda rozhodně nejsem. A pak jsem najednou byl strašně unavený a zase jsem usnul.

Když jsem se probral podruhé, nejdřív jsem nevěděl, kde to jsem. Bylo mi docela blivno, ale stejně jsem se zkusil rozhlédnout kolem. Uviděl jsem ten suprový provázek. Pořád ještě visel ze stropu. V tu chvíli mi to došlo. Ležel jsem uvnitř opuštěného domu! Na gauči, jestli to chcete vědět přesně. Pod sebou jsem měl papír, možná staré noviny nebo tak něco. Chlápek seděl proti mně v křesle. Držel si u ucha malý telefon a s někým rozčileně mluvil. Nemám tucha, s kým. Ale zato vám můžu úplně přesně říct, o kom mluvil: o mně.

„Mám tady mrtvou kočku. Můžete pro ni přijet?“ říkal do telefonu. „Ano, vypadá mrtvá, ale nejsem veterinář. Nepoznám to, proto vám volám. Ne, není to moje kočka! Poslyšte, nevím, komu ta zatracená kočka patří! Jak vypadá? Záleží na tom? Vypadá jako úplně normální, prachobyčejná kočka! Šedivá, mourovatá, asi trochu prašivá. Chybí jí kus ucha. Ne, nevím, na co pošla! Jo, našel jsem ji na zahradě. Poslyšte… No dobře, bydlím v… Ne, kočka…“

„Nesemkoška!“ řekl jsem.

Samozřejmě, že to nebylo moc chytré. Profesor, s nímž se ještě seznámíte, často říká, že bych se měl chovat rozumněji, nebo budu mít pořád samé problémy.

Jenže jsem se holt naštval. Nejdřív mě ten člověk málem umlátí a pak mi bude říkat kočka, i když jsem jednoznačně kocour!

„Cože?“ zeptal se.

„Nesemkoškaalekocor!“ vymáčkl jsem ze sebe.

Můj člověk se zatvářil trochu… nechápavě? Hlava mě brněla – kvůli té věci, co na mě zezadu skočila. Zkusil jsem to ještě několikrát, než jsem konečně dokázal vyslovit celkem srozumitelně: „Jsem kocour!“

Muž na mě zíral, jako bych snad byl nějaká nestvůra.

Mám takovou zkušenost, že když kocour promluví, jsou z toho lidi docela paf! Pokaždé! Proto jsem už dlouho nic neříkal. Naposledy před krámem na návsi. Jedné paní něco vypadlo z nákupní tašky, tak jsem na ni zavolal: „Haló, madam, nejsou to vaše sáčky do vysavače?“

Paní začala ječet a běžela pryč. Takhle jsem ještě nikoho po ulici pádit neviděl. Blbka!

Lidština je docela jednoduchá. První slovo, které jsem vyslovil, bylo sníh. A pak jsem hned pokračoval dalšími. V útulku mluvila spousta zvířat lidštinou, stará paní Berkowitzová mluvila lidštinou a její televize mluvila taky lidštinou.

Dřív jsem mluvil lidštinou líp než kočičtinou.

Dneska umím asi tak deset řečí. Což není moc. Profesor ovládá 27 jazyků. Dokonce i kozovštinu, což kromě koz neumí skoro nikdo. Ale to je snad jasné. Bez znalosti jazyků je kocour jako já ztracený. A víte proč? Kvůli rozmanitosti druhů. Každou chvíli někde natrefíte na jiná zvířata a ne všechna můžete sežrat, přetrhnout je vejpůl nebo si s nima pohrát tak, že bude po nich. Musíte se s nima domluvit. Na to jsem ovšem nepřišel sám. Tak to prostě je. To si například jdete po lese a sedí tam obrovská sova. Prostě celý den dřepí na větvi a čumí jak vrah. Takže když na takovou obrovskou sovu natrefím, tak na ni docela kamarádsky křiknu: „Tak co, sovo, jak to jde?“

„No, musí to jít,“ ona na to.

„To je fakt,“ povídám já. „Měj uši našpicovaný, sovo!“

„To víš, že jo, Frankie!“ řekne ona.

Vidíte? Docela prima se dá pobavit i se sovou, která celý den jen sedí na větvi. Jediní, kdo reagují docela komicky, když na ně promluvím, jsou lidi.

Chlápek na mě pořád ještě zíral s otevřenou hubou. Cítil jsem z něj, že se strašně bojí. Přemýšlel a nespouštěl mě z očí. Prostě drž klapačku, Frankie, řekl jsem si a čekal. Člověk asi v takové situaci neví, jestli se nezbláznil. Uvažuje, jestli je cvok a jestli je možné, aby ten kocour opravdu mluvil. Může se něco takového vůbec stát?

Muž mě docela dlouho pozoroval. Když se nic nedělo a já mlčel, opřel se s úlevou do křesla a zavřel pusu. Zavrtěl hlavou, zasmál se a prohlásil: „Taková blbost!“

„Žádná blbost,“ podotknul jsem.

To ho úplně odrovnalo. Ale úplně! V obličeji zblednul jako srnčí zadek.

Docela dost jsem si to užíval. Mám to říct upřímně? Užíval jsem si to víc než docela dost. Je totiž dobré, když z vás lidi mají respekt. Jinak si na ně musíte dávat pořádný pozor, aby vás nenakopli nebo vám neházeli různé věci na hlavu.

Chlápek ze mě měl vítr. A pořádný.

Po docela dlouhé chvíli se zeptal: „TY MLUVÍŠ?“

Gratuluju, pomyslel jsem si. To je ale objev. Mluvil na mě hodně nahlas a pomalu. Se starou paní Berkowitzovou jsme se jednou dívali na film. Muži seděli u ohně a bavili se s dalšími muži a ti měli malůvky na obličeji a kytku z peří na hlavě. Fakt to tak bylo. No a ti muži mluvili s pernatými pány jako s úplnými pitomci.

„JÁ. RICHARD. GOLD,“ řekl chlap a poklepal si na prsa.

Přišlo mi to divné, ale i komické. Tak jsem si zaťukal packou na hrudník a řekl: „JÁ. FRANKIE.“

On: „TVOJE HLAVA. BOLESTI? AUAU?“

Já: „JO. AUAU!“

Muž: „MRZÍ. MĚ. TO.“

A pak už asi nevěděl, co by měl říct. Opatrně natáhl svoji tlapu a položil ji na moji. „NEBOJ. SE.“

To od něj bylo myslím milé. A když už se choval tak mile, tak jsem si řekl, že bychom se konečně mohli pobavit o něčem důležitém.

„HAM-HAM? HLAD!“ řekl jsem mu a ukázal na tlamu a břicho.

„HAM-HAM? TY? PŘINESU JÍDLO!“ povídal.

Podle mě to byla první rozumná slova, která muž jménem Richard Gold pronesl.

2

Frankie Boy

Jen na vysvětlenou, abyste se nedivili: Muži, který se jmenoval Richard Gold, budu odteď říkat jen Gold. Je to kratší a tak nějak lepší. Tenhle příběh totiž bude ještě nějakou chvíli pokračovat a já bych nerad, aby se v mé historce někdo jmenoval Richard. Sice za svoje jméno nemůže, ale je na prd.

Ve jménech na prd se vyznám, to mi věřte. Moje matka mi říkala číslo 5. Sourozenci se jmenovali číslo 1, číslo 2, číslo 3, číslo 4, číslo 6 a číslo 8. Číslo 7 vynechala, protože podle ní nosí velkou smůlu. Proto se číslo 7 jmenovalo oficiálně číslo 8, ale neoficiálně to bylo číslo 7. A dostalo přezdívku 78.

Později, když jsem žil v útulku, mi lidi říkali Mlíčňák. To podle bílých chlupů na bradě. Tenkrát jsem ztratil veškerý respekt. Všechna zvířata se mi kvůli tomu jménu smála. Mlíčňák! Chechtal se mi dokonce i trpasličí pekinéz z vedlejší klece, i když sám vypadal, jako kdyby ho smontovali ze zbytků všech možných psů.

Po nějaké době si mě vybrala rodina s dětmi a dala mi nové jméno: Panter. Někdy mi ovšem říkali pan Ter. Podle nich to bylo roztomilé a sladké, ale já si říkal: Proč jste na mě tak krutí?

Nejhorší byly děti. Například mi škrtaly zapalovačem u ocasu a měly z toho náramnou legraci. Nebo si se mnou házely jako míčem a ječely: „Lítej, pane Ter!“ Ze strachu jsem jednou jednomu dítěti přejel drápy po obličeji. No, krve z něj bylo dost. A už jsem zase seděl v kleci v útulku.

A zase jsem se jmenoval Mlíčňák.

Když už jsem si myslel, že po zbytek života zůstanu Mlíčňákem, přišla jednoho dne stará paní Berkowitzová a zůstala stát před mojí klecí. „Mlíčňák? To má být jméno? No kurva práce!“ Byla to jemná dáma, ale slovník zrovna jemný neměla.

Takže, když někdy použiju ne zrovna jemná slova, vězte, že za to nemůžu. Jsou výsledkem pedagogické chyby ve výchově.

Stará paní Berkowitzová si mě vzala k sobě, pár dní přemýšlela a pouštěla si k tomu muziku. Od někoho z Ameriky, komu říkala Frankie Boy Sinatra. Tenhle chlápek zpíval hezky, i když ne tak hezky jako sýkorka. Ale na člověka to ušlo. Stará paní Berkowitzová se na mě podívala a řekla: „Frankie! Jak by se ti to líbilo?“ A já si pomyslel: No páni. A málem se nadšením převalil na záda. Potom jsem se rozběhl do vesnice a křičel na všechny strany: „Jsem Frankie! Jmenuju se stejně jako Frankie Boy z Ameriky!“

Tak a teď víte, jak jsem přišel ke svému suprovému jménu. Ale to jsem vlastně vůbec nechtěl vyprávět.

Chtěl jsem totiž vyprávět něco úplně jiného. Jenže se v tom občas ztratím. Někdy si říkám: Frankie, nesmíš odbíhat od tématu! Jenže to není tak snadné. Nevím totiž tak úplně, co je to téma. Přibližně samozřejmě ano, ale ne přesně. Jen, že od něj nemám odbíhat. Takže, kde jsme to byli?

Ležel jsem na gauči v opuštěném domě a poslouchal, jak muž, kterému budu říkat Gold, pobíhá po jednotlivých místnostech. Práskal dveřmi a zřejmě schoval jídlo úplně všude. Pomyšlení na kus žvance mě úplně vykolejilo. Až na pár kobylek a jeden odřezek starého salámu, který jsem vytáhl z popelnice, jsem nic nejedl. Samozřejmě jsem se bál. Neznal jsem opuštěný dům a neznal jsem Golda. Ale kručelo mi v břiše a taky jsem byl náramně zvědavý. Takže jsem seskočil z gauče a šel se porozhlédnout.

Ještě se mi docela klepaly tlapky, nehledě na to, že jsem se okamžitě náramně vyděsil. Uviděl jsem totiž dalšího kocoura. Ocas se mi naježil jako staré koště, prskal jsem, ale pak jsem si uvědomil celkem komickou věc: Kocour vypadal stejně jako já. Jen byl černý. Pak mi to konečně došlo. Stál jsem před obrovskou televizí a zíral přímo do obrazovky.

Už jsem pár televizí viděl, ale tahle byla tak velká, že snad ani na jednom rohu nekončila. No kurva práce!

Miluju televize. Hlavně, když v nich hrajou zvířata. Nejvíc se mi líbí filmy o tučňácích, kteří ve sněhové vánici stojí před dírou v ledu a čekají na ryby. Sice ty černé ptáky vůbec nechápu, ale rád bych si s nima pokecal o životě.

Filmy, ve kterých hrajou lidi, bývají nudné. Lidi totiž ve filmech dělají skoro pořád to samé: oddělávají jiné lidi. Jakýmkoliv myslitelným způsobem. Nevím proč. Vždyť ty oddělané lidi pak ani nesnědí.

Byl jsem úplně hotový z představy, že každý večer budu ležet na gauči, tlapku na dálkovém ovládání. Teda hotový v dobrém.

Šel jsem dál a všiml si, že všude jsou hromady knih. Stály v policích, kterých bylo po domě taky plno. Jestli vás zajímá můj názor, tak knížky jsou blbost. Do jedné jsem se kdysi podíval, ale byla tam jen spousta slov a jinak nic. Zíval jsem z toho jako blázen. Když pominu knížky, tak jsem nikdy tak skvělý dům neviděl. Okna měla široké parapety, jako dělané pro kocoura, který rád leží, čučí ven a spí. Když jsem se tak procházel a čenichal, uvědomil jsem si, že cítím zvláštní pach. Dům nesmrděl po shnilých myších, ani jako místo očůrávané tlustým Heinzem, jestli vás napadlo tohle. Byl cítit… smutkem. Jako stará liščí nora, kde už nikdo nebydlí. Nevím, jestli jste se už někdy byli podívat do staré liščí nory, kde už nikdo nebydlí. Ale věřte mi, že tam nepanuje zrovna super nálada. Doupě smrdí minulostí a loučením a šťastnými liščími roky, které se už nikdy nevrátí.