Leden

Někde vysoko na nebi svítí měsíc, pěkně kulaťoučký úplněk, ale tady, v Tarker’s Mills, zavála lednová bouře oblohu sněhem. Vichr se plnou rychlostí řítí po opuštěné Center Avenue. Oranžové sněhové pluhy dávno vzdaly veškerou snahu.

Arnieho Westruma, zřízence na dráze, to uvěznilo v boudě u závor patnáct kilometrů od města; jeho malá benzinová drezína takové závěje nezvládne, takže Arnie čeká, až bouře ustane, a zabíjí čas pasiánsem s balíčkem ohmataných starých karet. Burácení vichru vystoupá až k vysokému jekotu. Westrum nervózně pozvedne hlavu, ale pak se zase vrátí ke hře. Je to koneckonců jen vítr…

Jenže vítr by přece neškrábal na dveře… a nekňučel, že chce dovnitř.

Westrum se postaví, vytáhlé hubené tělo má oblečené v železniční kombinéze a vlněné bundě. Z koutku úst mu visí camelka a petrolejka zavěšená na zdi vrhá na jeho vrásčitou tvář měkké oranžové světlo.

Škrábání se ozve ještě jednou. Nejspíš pes, napadne ho, zaběhl se a chce se schovat. Nic víc… Ale stejně zaváhá. Bylo by nelidské nechat ho venku v té zimě (ne že by v boudě bylo výrazně tepleji; navzdory kamínkům na baterii mu tady jde pára od úst) – ale pořád váhá. Do žaludku se mu zavrtává studený prst strachu. V Tarker’s Mills je zrovna divné období; v okolí se objevují zlá znamení. Arniemu v krvi koluje otcova velšská krev a nemá z toho všeho dobrý pocit.

Než se rozhodne, co s nenadálým návštěvníkem provede, hluboké kňučení se promění ve vrčení. Něco nesmírně těžkého narazí do dveří, až to zaduní… Couvne to – a znovu náraz. Dveře se zachvějí v rámu a mezerou nahoře dovnitř vnikne obláček sněhu.

Arnie Westrum se rozhlíží kolem sebe, čím by dveře zapřel, ale sotva stihne sáhnout po rozviklané židli, na níž seděl, vrčící tvor s neuvěřitelnou silou znovu narazí do dveří a rozštípne je shora až dolů.

Dveře, vyboulené dovnitř, ještě chvíli drží, a do praskliny se dere ten největší vlk, jakého kdy Arnie viděl, s nakrčeným čenichem a planoucíma žlutýma očima…

Jeho vrčení nepříjemně připomíná lidskou mluvu.

Dveře praskají, sténají a nakonec povolí. Netvor bude za okamžik uvnitř.

Mezi nářadím poházeným v koutě se o zeď opírá krumpáč. Arnie se k němu vrhne a uchopí ho právě ve chvíli, kdy si vlk prorazí cestu dovnitř, přikrčí se a upře žluté oči na muže zahnaného do kouta. Chlupaté trojúhelníky uší má přitisknuté k hlavě. Z tlamy mu visí jazyk. Dírou uprostřed dveří se dovnitř v poryvech valí sníh.

Vlk zavrčí, skočí a Arnie Westrum máchne krumpáčem.

Jednou.

Na sníh venku dopadají otvorem ve dveřích rozedrané pruhy slabého světla lampy.

Vítr vyje a skučí.

Ozve se křik.

Do Tarker’s Mills přišlo cosi nelidského a ukrytého stejně jako úplněk na zamračeném nebi. Je to vlkodlak a pro svůj příchod nemá žádný zvláštní důvod, stejně jako by ho neměla rakovina, psychotický zabiják nebo ničivé tornádo. Prostě přišel zrovna teď a zrovna sem, do malého městečka v Maine, kde se dodržují staleté sousedské tradice, děti nosí učitelům jablka a noviny svědomitě zpravují o turistických výpravách místního klubu důchodců. Příští týden však vyjdou temnější zprávy.

Vlčí stopy pomalu zapadají sněhem a zdá se, že vítr kvílí divokou radostí. V jeho běsnění není ani stopy po Bohu nebo světle – jen po černé zimě a tmavém ledu.

Začal rok vlkodlaka.

Únor

Láska, přemýšlí Stella Randolphová. Leží ve své úzké panenské posteli a oknem dovnitř dopadá chladné modravé světlo valentýnského úplňku.

Ach, láska, láska, to by bylo jako…

Letos Stella Randolphová, která v Tarker’s Mills vede obchod se šicími potřebami, dostala dvacet valentýnek – jednu od Paula Newmana, druhou od Roberta Redforda, třetí od Johna Travolty…, dokonce i jednu od Ace Frehleyho ze skupiny Kiss. Vystavila si je na psací stůl, který stojí na opačné straně místnosti a osvětluje jej to studené měsíční světlo. Poslala si je sama, stejně jako každý jiný rok.

Láska by byla jako polibek za úsvitu… Nebo poslední polibek, ten opravdový, na konci harlekýnky… Láska by byla jako růže v šeru…

V Tarker’s Mills se jí smějí, jak jinak. Malí kluci trousí vtipy a hihňají se do dlaní (a pokud jsou v bezpečí na opačné straně ulice a strážmistr Neary není nikde poblíž, prozpěvují svými posměšně sladkými hlásky říkanku o tlusťošce), ale ona zná lásku i měsíc. Její obchod se drží z posledních sil a ona váží už přespříliš, ale teď, za této noci plné snů a urputného modrého světla pronikajícího ojíněnými okny, jí připadá, že láska je stále ještě možná, láska a vůně léta, až přijde on…

Láska by byla jako drsná mužská tvář a její pichlavé tření…

Najednou se ozve škrábání na okno.

Stella se vztyčí na loktech a přikrývka se jí sveze z plného poprsí. Měsíční světlo zastínila temná silueta – amorfní, ale zjevně mužská – a Stella si říká: To se mi zdá… A ve snu mu dovolím přijít… Ve snu si udělám dobře. Lidé se tváří, jako by na tom bylo něco špinavého, ale není, je to čisté; k lásce to patří.

Vstane, přesvědčena, že je to jen sen, protože tam venku se opravdu krčí nějaký muž, vlastně ho zná, skoro každý den ho potkává na ulici. Je to…

(láska, láska přichází, láska dělá dobře)

Ale když se buclatými prsty dotkne studeného okna, už nevidí muže; u západní stěny jejího domu na samém kraji města stojí zvíře, obrovský chlupatý vlk, předními tlapami opřený o parapet a zadními zabořený až po boky v závějích.

Ale je Valentýna a bude láska, říká si Stella; oči ji oklamaly i ve snu. Je to muž, ten muž, a je hříšně krásný.

(hřích, ano, láska by byla hříšná)

Přišel za ní za této měsíčné noci a vezme si ji. Vezme…

Vytáhne okno nahoru a prudký závan studeného vzduchu, který rozvlní její tenkou modrou noční košili, jí prozradí, že toto není sen. Muž zmizel a ona si s malátným pocitem uvědomí, že tam ani nebyl. Zachvěje se, tápavě ustoupí a vlk bez váhání skočí do pokoje, otřepe se a rozpráší kolem sebe snový obláček třpytivého sněhu.

Ale láska! Láska je jako… jako… jako výkřik –

Příliš pozdě si vzpomene na Arnieho Westruma, kterého našli minulý měsíc roztrhaného v drážní boudě na západ od města. Příliš pozdě…

Vlk tiše kráčí k ní a žluté oči mu žhnou chladným chtíčem. Stella Randolphová pomalu couvá k úzké posteli, v níž spává sama, dokud zavalitými lýtky nenarazí do jejího rámu a nesvalí se na ni.

Měsíční světlo rozčísne huňatou zvířecí srst stříbrnou pěšinkou.

Valentýnská přáníčka na psacím stolku se nepatrně chvějí v průvanu z otevřeného okna; jedno sklouzne a neslyšnými houpavými oblouky se líně snáší k zemi.

Vlk se opře tlapami o postel, stojí rozkročen nad Stellou a ona cítí jeho dech… Je horký, ale ne úplně nepříjemný. Žluté oči na ni upřeně hledí.

„Miláčku,“ zašeptá a zavře oči.

V tu chvíli ji to napadne.

Láska je jako umírání.

Březen

Po poslední skutečné sněhové bouři – těžký mokrý sníh se za setmění, když se přiblížila noc, proměnil v mrznoucí déšť – padaly po celém Tarker’s Mills větve. Shnilé dřevo praskalo s rámusem, jako když se střílí z pušky. Matka příroda se zbavuje odumřelých částí, vykládá Milt Sturmfuller, místní knihovník, své ženě u kávy.

Je to hubený chlap s úzkou hlavou a bledě modrýma očima, který svou krásnou mlčenlivou ženu drží už dvanáct let v poutech hrůzy. Někteří mají jisté podezření – například Joan, žena strážmistra Nearyho –, ale toto město umí být temné, a nikdo kromě těch dvou to neví jistě. Město střeží svá tajemství.