Přeložila Renata Heitelová

WIND RIDER

Text Copyright © 2018 by P.C. Cast

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Renata Heitelová, 2023

ISBN 978-80-242-9613-5

Obsah

Poděkování

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

Bonusová kapitola

Mému tátovi, jenž pro mě bude navždycky
Mighty Mouse a můj hrdina.
Psát tuhle knihu mě moc bavilo!

Poděkování

Jako vždy děkuju své agentce a přítelkyni Meredith Bernsteinové. Pokolikáté už?

Děkuju nakladatelství Macmillan, zejména Monique Pattersonové, Jennifer Enderlinové, Anne-Marii Tallbergové a Jessice Preegové.

Cením si krásných ilustrací, které vytvořila moje přítelkyně Sabine Stangenbergová.

Děkuju své úžasné dceři Kristin Castové, jež mi pomáhá s tvorbou a poslouchá mě, jak si stěžuju nebo jásám radostí. „Psaní je námaha!“

Zvláštní poděkování patří mému otci Dicku L. Castovi, který se mnou v Příbězích z nového světa vytvářel fantastickou postapokalyptickou flóru a faunu. Je přímo zodpovědný za tlamy a opice!

1. kapitola

O tři roky dříve, pláně větrných jezdců

Rozbřesk už škádlil horizont, až se obloha červenala, když River tiše vylezla z přeplněného stanu. Obývala ho s mámou, dvěma tetami a jejich pěti dětmi, s třemi mladšími sestrami, s matčinou klisnou a dvěma valachy, kteří si před mnoha lety vybrali její tety za své jezdkyně. Vzhledem k tomu, že její máma byla jezdkyní vůdčí klisny tlupy Fuchsie, její stan stál blízko centra spirály z kamenných monolitů, které vytyčovaly jejich shromaždiště jako místo, kde spočívá energie. Ale i kdyby tam ty kameny nestály jako prastaří mlčenliví strážci, otvor do podzemní jeskyně, jenž ležel v jejich středu, byl důkazem ničivé síly slunce, která byla tak obrovská, že před staletími otevřela zem a totálně změnila svět. River se zadívala do ústí jeskyně a snažila se zahlédnout stádo mláďat, jež čekalo uvnitř, viděla však pouze stíny vrhané pochodněmi. Přesto však slyšela jejich neklidné řehtání a nervózní pohyby.

River přitažlivosti hříbat vzdorovala. Bylo totiž proti pravidlům tlupy, aby se kandidáti poté, co přijeli na shromaždiště, setkali s nejmladšími koňmi. Právě proto se schovávali v jeskyni, jejíž bezpečné hlubiny byly obvykle domovem celých tlup.

Dnes se konají volby. Zbývá mi už jen pár hodin čekání na něco, o čem jsem snila od chvíle, kdy se mi zdály první sny.

River se z toho nervózního nadšení točila hlava. Už takhle brzy těsně před rozbřeskem se obrovské tábořiště hemžilo lidmi. Otočila se k jeskyni zády a se sklopenou hlavou rychle procházela táborem – doufala, že ji nikdo nepozná.

„Ať tě dnes provází koňské štěstí, River!“ zavolal na ni docela známý hlas.

River se nezastavila, jenom letmo zamávala a zrychlila. Chtěla aspoň pár okamžiků pro sebe, než den začne a ona se stane středem pozornosti.

Nebuď tak dramatická. Nebudou tě sledovat všichni, pouze každý z tvé tlupy, hubovala si River s tichým sarkasmem, zatímco se proplétala mezi zbytkem jasně fialových stanů, které se vinuly od toho matčina a vytyčovaly hranice tlupy Fuchsie, její tlupy. Jejího života. A pro dnešek zdroje nervozity.

Fialové stany končily a přecházely do modrých v různých odstínech, které patřily tlupě Indigo. River se pro sebe usmála. Na rozdíl od její tlupy, která ctila jeden pravý tmavý odstín fialové, se jezdci z Indiga pyšnili tím, kolik odlišných odstínů modré umí vytvořit. Její matku to rozčilovalo, River si však myslela, že ta různorodost je osvěžující a nádherná.

Dnes ráno se ovšem nezastavila, aby obdivovala množství barev jako obvykle, místo toho tábor Indiga obešla. Zatočila doleva a dala se do běhu. Míjela žluté a červené stany tlup Narcis a Rumělka, až dorazila k mírnému stoupání v krajině, kde se prérie střetávala s pásem stromů, jenž značil, že je poblíž potok.

Ulevilo se jí, že je tady klid, že teď kolem prudkého Hříběcího potoka nejsou žádní návštěvníci. River pospíchala přes travnatý kopeček k písčitému břehu. Nepoddajné ebenově černé kudrny si svázala dlouhým fialovým pruhem látky. Sebrala ji z hromady speciálně obarvených a zdobených stuh, které jí velmi brzy vpletou do vlasů. Klekla si do měkkého písku a ponořila ruce do potoka. Stříkla si křišťálově čistou vodu do obličeje. Prudce se nadechla, jak byla studená, protože takhle brzy na jaře se ještě prérie nezahřála dost na to, aby potok pramenící v horách zbavila aspoň části jeho chladu. River si toho však nevšímala a opatrně si omyla tvář, než si svlékla noční košili a nahá vlezla do potoka. Dávala si pozor, kam pokládá nohy, protože kameny byly hladké. Kráčela dál, až jí voda sahala do pasu. Bez váhání se pak ponořila až po krk a zavřela oči.

Omyj ze mě nervozitu a pochyby. Pomoz mi, aby na mě mohla být hrdá tlupa Fuchsie i moje máma. Velká Matko klisno a Otče hřebče, prosím, ať jsem dnes shledána hodnou a vyvolena jako jezdkyně.

Ať jsem dnes vyvolená.

Ta slova naplnila Riveřinu mysl, zatímco byla stále ponořená ve vodě a ignorovala její chlad.

Konečně nastal ten den D, a jestli se to stane – pokud bude vyvolenou –, po dnešku se její život nenávratně změní.

Samozřejmě, její život se změní, i když se nestane vyvolenou. Ano, budou tu další shromáždění. Každé dítě z tlupy, které už prožilo šestnáct zim, je na shromaždišti představeno třikrát – má tři možnosti stát se ve třech po sobě jdoucích letech vyvoleným. A ti, komu se to nepodaří, jsou stále ceněnými členy tlupy. Nestanou se z nich však větrní jezdci. Jasně že můžou jezdit na koni – každý, kdo se narodí v tlupě, umí jezdit –, jenže je velký rozdíl v tom, jestli sedíte na koňském hřbetu jako pasažér, nebo jste s koněm, který si vás vybral za svého jezdce, svého kumpána a životního partnera, svázáni myslí, tělem i duší.

Když River vyrůstala, pozorovala takové pouto mezi svou matkou a její nádhernou klisnou Echo a po tomhle neuvěřitelném, nepopsatelném a nezlomném svazku toužila. Celých šestnáct let života, nebo co si jen pamatuje, se na dnešní den připravovala a poslední rok tím byla docela posedlá.

„Nezáleží mi na tom, jestli hříbě, které si mě vybere, bude soutěžit o pozici vůdčí klisny nebo alfa hřebce. Spokojím se s jakýmkoli koněm – i hloupý valach by byl báječný. Jen prosím, prosím, ať k některému koni patřím. Ať jsem dnes pro některé hříbě jeho vyvolenou.“

„Neměla by sis dělat starosti. Víš, že máš křeslo své matky a že si ji Echo zvolila hned při prvním shromáždění, kde byla představena.“

River se pomalu otočila za hlasem, který se k ní nesl přes potok. Na břehu stál kluk, držel její noční košili a usmíval se na ni. Vlasy už má tak dlouhé! Svázal si je šarlatovými stuhami, které pasovaly k jeho vestě. Široký svalnatý hrudník tak měl téměř odhalený a vypadal starší než jen o dva roky od ní. River zalilo štěstí, které ji překvapilo – ani si neuvědomila, že se jí po něm tak moc stýskalo.

„Claytone! Když jsem tě nezahlédla několik posledních dnů, myslela jsem si, že to na shromáždění nestihneš. Jsem ráda, že jsi tady – přestože jsi mě špehoval při modlení.“

„Nešpehoval jsem. Prostě jsem sem přišel a ty ses zrovna modlila – nahlas.“

„To určitě. Budu příště pamatovat na to, abych se modlila tišeji. Co tady vlastně děláš?“ Šibalsky se na něj zazubila. „Chceš se vykoupat se mnou?“

Clayton si odfrkl. „Ne! Sice se mi po tobě stýskalo a hledal jsem tě tady, ale radši se koupu jako civilizovaní lidé – v kádi s vodou ohřátou na ohništi – nebo v lepším případě v horkém prameni.“

„Pořád jsi jako mimino,“ škádlila ho River s širokým úsměvem.

„A ty jsi pořád spratek,“ oplatil jí to Clayton. „Měla bys odtamtud vylézt, než zmodráš a budeš muset požádat tlupu Indigo, aby tě přijali mezi sebe. Navíc mám pro tebe dárek pro štěstí – i když ty ho ve skutečnosti nepotřebuješ.“

„Dárek?“ Beze studu nebo snahy o svádění se River postavila na nohy a vydala se ke břehu. Clayton jí podal odloženou noční košili. Spodní částí látky se osušila a pak ke kamarádovi vzhlédla. „Jsi nějaký vysoký.“

„Vyšší,“ opravil ji.

„A taky marnivější, co?“

„Ne, vím docela jistě, že jsem pořád stejně marnivý, jako jsem býval,“ utahoval si z ní.

River si oblékla noční košili a prohlížela si ho. „Připadáš mi i silnější. Jako bys měl víc svalů. Tlupa Rumělka asi musela tebe i Barda přes zimu pořádně zapřáhnout. Kde je tvůj hřebeček?“ River pohlédla za Claytona s očekáváním, že jeho tříroček postává ve stínech, jež se paličatě držely trávníku pod zelenými duby a vrbami, které rostly podél Hříběcího potoka.

„Máma trvala na tom, že z jeho hřívy a ohonu vytáhne červené stuhy, a teď do nich zaplétá tu náležitou barvu, jak tomu říká.“

„Fialovou tlupy Fuchsie, samozřejmě.“

„Žádnou jinou.“

„Hm, copak neviděla, že nosíš tohle?“ River natáhla ruku a zatahala za šarlatové pentle v jeho vlasech. „Nebo tohle?“ Poklepala prstem na krvavě červenou vestu. Takhle zblízka viděla, že je komplikovaně zdobená vzpínajícími se koňmi vyšitými tmavě červenohnědým vláknem vyrobeným z koňské hřívy.

„Viděla. Řekla mi, ať si je sundám a převléknu se do slušné vesty. Potom mě vyhnala a začala se mazlit s Bardem a cukrovat, jak se jí po něm stýskalo a že je už nejvyšší čas, aby byla jeho hříva náležitě zapletena.“

„Hele, chceš vidět opravdické cukrování? Dívej se, jak se všichni chovají k Echo.“ Tiše se zasmála a protočila panenky.

Místo aby se však Clayton zasmál s ní, zvážněl. „No jasně, že všichni s Echo cukrují. Je vůdčí klisna, nejmoudřejší, nejsilnější, nejzdravější a nejkrásnější kůň ve Fuchsii – někteří prohlašují, že ve všech pěti velkých tlupách.“

River poklesla ramena. „Máš pravdu. Mrzí mě to. Opravdu jsem nechtěla, aby to vyznělo zahořkle. Echo je skvostná klisna a mám ji ráda stejně jako svou mámu.“

„Tak proč to znělo zahořkle?“

Místo odpovědi mu položila další dvě otázky. „Claytone, řekl bys o Echo, že je prodlouženou rukou mé matky? Že se v mojí mámě odrážejí kvality, které má Echo?“

Clayton s odpovědí nezaváhal. „Ano, řekl. Všichni by to řekli – v naší tlupě i v ostatních.“

„Já taky. Ale obávám se, že já nejsem.“

„Že nejsi co?“

„Že nejsem odrazem jejích kvalit.“ River se zadívala Claytonovi do očí. „Nechci svou mámu ani naši tlupu zklamat.“

„To se nestane. To bys nedokázala. Leda by ses za těch šest měsíců, co jsem byl pryč, drasticky změnila.“ Povytáhl obočí.

„Nezměnila, jsem pořád stejná.“

„Pak jsi ta nejoddanější jezdkyně, kterou znám. Hele, nedovol, aby se ti dostalo do hlavy, co lidi říkají. Víš, že hříbata dokážou vycítit tvou nervozitu. Soustřeď se na to, abys byla sama sebou a otevřela se k přijetí jakéhokoli koně, který dnes za tebou přijde. Nic víc dělat nemusíš.“

„Ach, to je všechno?“ River obrátila oči v sloup.

„No, skoro všechno. Jestli se staneš vyvolenou, poneseš na bedrech břemeno očekávání své tlupy, zejména pokud si tě vybere klisnička. A pokud se nestaneš vyvolenou, poneseš na bedrech břemeno očekávání své tlupy, protože si budou dělat starosti, kdo bude jezdkyní naší příští vůdčí klisny…“ Zazubil se na ni. „Tak. Pomohlo ti to?“

„Rozhodně ne,“ odtušila.

Potom se na sebe zakřenili a Clayton rozevřel náruč. „Pojď sem, ty ustaránku. Moc jsi mi chyběla.“

River se mu vrhla do náruče a objala ho. Připadalo jí to známé i neznámé zároveň. Clayton ji pevně sevřel a ona se k němu stulila. Potom se z objetí vytrhla – jak bylo právem dcery jejich tlupy –, ustoupila a vzhlédla ke Claytonovi.

„Doufám, že jsem ti taky chyběl,“ prohodil.

„Moc!“ Viděla mu na očích, že chce říct víc, a zadržela dech. Doufala, že jejich shledání neskončí rozpačitě. Naštěstí se tak nestalo.

Clayton sáhl do kapsy a vytáhl něco, co skryl prozatím v dlani.

„Pro tebe.“

Otevřela ruku a Clayton jí do dlaně upustil krystal. Přesně tam pasoval – váleček z třpytivého křemene. Ještě byl teplý, jak se ho dotýkal, jakmile se však dotkl její pokožky, zahřál se ještě víc. Sladil se s věšteckou krví tlupy Fuchsie, která jí silně kolovala v žilách. River to cítila – spící sílu krystalu –, a přestože ještě nebyla větrnou jezdkyní, kámen se začal probouzet a harmonizovat se s ní. Uklidňoval její rozptýlené myšlenky, které jí poletovaly nervózně hlavou od chvíle, co před dvěma dny přijela na shromaždiště.

Její dech se instinktivně zpomalil, ramena se uvolnila a poprvé za celé dny ji přestala pálit napětím. River otevřela pusu, aby za ten úžasný dárek Claytonovi poděkovala, místo toho však šokem zalapala po dechu, když se v broušeném povrchu krystalu při rozbřesku odrazilo světlo a odhalilo, co bylo uvnitř.

„Claytone! To je fantom!“

„Dívej se dál. Není to jenom fantom.“

River krystal zvedla a při prohlížení mhouřila oči. Pak je vytřeštila. „Ach, Matko klisno! Je to fantom ametystu! Claytone, to nemůžu přijmout. Je příliš cenný.“

Clayton jí kolem krystalu zavřel dlaň. „Pro mě ne. Pro mě je jenom krásný. A jen v ruce větrné jezdkyně z tlupy Fuchsie se probudí jeho tajemství.“

„Mohl bys ho vyměnit za tolik věcí – mohl bys za něj získat celý stan jenom pro sebe. Myslím to vážně, Claytone, vezmi si ho.“

„Na to už je pozdě. Vypadáš uvolněně – nebo jsi aspoň vypadala, než sis všimla, že je to fantom. Probudil se ti v ruce, je to tak?“

River si nemohla pomoct. Otevřela dlaň a zírala na třpytivý dárek. Cítila, jak se v krystalu odráží tep jejího srdce.

„No? Je probuzený, že jo?“

„Ano.“ Nedokázala od kamene odtrhnout oči. „Je rozhodně probuzený.“

„Věděl jsem to! Máš víc než jen matčino křeslo. Jsi taky krystalová věštkyně!“

Prudce zvedla od krystalu oči. Rozhlédla se kolem a sykla: „Ššš! To nebudeme vědět jistě, dokud si mě nevybere hříbě. Moc dobře víš, že kdyby nás někdo slyšel říct něco takového, považoval by to za vrchol arogance.“

„Ale je to pravda – důkaz právě držíš v ruce.“

„V ruce teď držím jenom něco extrémně neobvyklého, mocný krystal, který rozeznal mou krev a sladil se s ní.“

„Krev, která celou historii plodí mocné věštkyně,“ dodal Clayton. „Víš, jaké vlastnosti ten ametyst s fantomem značí? Potom, co jsem ho našel, jsem se nechtěl nikoho ptát. Nevěděl jsem přesně, co to je, poznal jsem ovšem, že je to fantom, a to stačilo, abych ho skrýval, než jsem se dostal k tobě.“

River zase sklopila pohled na krystal. Byl teplý a v otevřené dlani jí tepal. „Ametyst s fantomem umožní věštkyni, aby spatřila počátek každého životního cyklu.“

„Páni. Ale, hm, co to znamená?“

„Znamená to, že ten krystal umožní zjistit, jaké životní lekce by se měl člověk v každém životním cyklu naučit. A s tím vědomím může věštkyně té osobě pomoct pochopit, čeho by měla dosáhnout.“ River se zadívala z krystalu do Claytonových tmavých očí. „Například kdybys byl sklíčený – a tím myslím opravdu sklíčený, ne jen trochu smutný –, věštkyně by mohla tenhle krystal využít, aby se podívala na tvoje životy a zjistila, čeho přesně jsi v tomhle životě nedosáhl a po čem tvoje duše touží.“

Clayton přikývl. „V tlupě Rumělka jedna taková holka byla. Strašně smutná. Se svou klisnou skočila z útesu – úmyslně. Nikdo je nedokázal zastavit. Nikdo jí nemohl pomoct. Chceš říct, že by ji tenhle krystal mohl zachránit?“

„V rukou krystalové věštkyně pravděpodobně ano. Ale nebuď na sebe moc tvrdý. Nemohl jsi to vědět.“

„Stalo se to dřív, než jsem ten krystal našel. Jsem však rád, že to teď vím, a taky jsem rád, že jsem ten kámen našel a dal ti ho.“ Clayton natáhl ruce a sevřel v nich tu její. Pomalu ji hladil palcem po pokožce na zápěstí. „Využij ho, abys pomohla druhým, krystalová věštkyně.“

„Nejsem věštkyně,“ odpověděla bez přemýšlení, přestože cítila, jak se v krystalu odráží její srdeční tep.

„Zatím nejsi. Ale uvidíme, co se dnes dopoledne stane. Zatím ti aspoň pomohl se trochu uvolnit.“

„Víc než trochu,“ připustila River. Z náhlého impulsu se postavila na špičky, objala ho a něžně ho políbila na tvář. „Děkuju ti. Je to báječný dárek.“

Když se odtáhla, Clayton jí jemně sevřel obličej v dlaních. „River, myslel jsem na tebe každý den, co jsem byl pryč.“

„Každý den celých šest měsíců, to je hodně přemýšlení,“ poznamenala. „Jsem si jistá, že přeháníš.“

„Nepřeháním, ani si nedělám legraci. Kdybys mi dala šanci, ukázal bych ti, že to myslím vážně.“

River pomalu ustoupila, takže ji Clayton musel pustit. „Já právě teď myslím jenom na volby.“

„Na to jsi myslela vždycky.“

Nespouštěla z něj oči. „Máš pravdu. Stát se větrnou jezdkyní pro mě je a bylo, co si jen pamatuju, tím nejdůležitějším cílem v mém životě.“

„Ale až se dnes staneš vyvolenou…“

„Jestli,“ opravila ho. „Nikdo nedokáže předpovědět, jak dopadnou volby.“

„Dobrá. Jestli se dnes staneš vyvolenou, budeš mít v životě čas na víc?“

„Nevím,“ odpověděla upřímně. „Zatím jsem o tom, co bude po volbách, nepřemýšlela.“

Clayton se zhluboka nadechl a pak ze sebe vyhrkl všechno najednou. „Mohla bys mi prosím říct, jestli tě vůbec přitahuju, nebo jestli bys radši měla sex s jiným mužem či ženou?“ Neřekl to zahořkle. Tlupa považuje sexualitu za proměnlivou, takže ženy milující ženy ani muži milující muže nenesou žádné stigma. Dokonce ani žena, která se rozhodne žít jako muž, nebo muž, jenž si zvolí život ženy. Zkoumání sexuality bylo běžné a přirozené a jejich lidé akceptovali všechno, co se dělo se souhlasem zúčastněných.

River mu odpověděla upřímně: „Myslím, že jsi moc pohledný. Jsi chytrý a vtipný a jsme kamarádi už od dětství. Ale nejsi pro mě sexuálně přitažlivý. Už jsem ti to říkala mnohokrát. Necítím sexuální touhu po nikom. Jenom chci být vyvolenou, začít žít jako větrná jezdkyně a snad se stát i krystalovou věštkyní. A to je pro mě to nejdůležitější. Dokážeš to pochopit?“

Claytonův postoj se naprosto změnil. Založil si ruce na hrudi a o krok ustoupil. Přestal jí lichotit a tvářil se bezvýrazně. Hořkost dodala jeho okouzlujícímu hlasu ostří. „Jestli dokážu pochopit, že po nikom sexuálně netoužíš? Ne, ve skutečnosti ne. River, je ti šestnáct. Mně je osmnáct. Každý v našem věku – každý, s kým jsme vyrůstali, a každý v našem věku i z ostatních tlup – se zamilovává a odmilovává a je tím docela posedlý. Takže ne, fakt nechápu, co s tebou je. Nemění to však nic na tom, že mi na tobě záleží – víc než jenom kamarádsky. A byl bych rád, kdybys nám dala šanci.“ Povzdychl si a prohrábl si vlasy. „Přeju ti dnes štěstí, ale nebudeš ho potřebovat. Hříbě si tě najde a možná pak budeš mít čas na další věci v životě – na lásku a partnera.“

Vzápětí se od ní Clayton odvrátil a zmizel.

River čekala, držela krystal pevně v ruce a nechala ho, aby jí zpomalil tep a uklidnil svírající se žaludek. Potom se vracela ve svých šlépějích do mírného svahu.

Nedovolím, aby mě to ranilo. Nedovolím, abych se kvůli tomu cítila, jako bych k ostatním nepatřila. Ne dnes.

Na vrcholu svahu se River zarazila a zadívala se na tlupy, které se roztahovaly na travnaté prérii před ní. Slunce už vystoupalo nad horizont. Bylo velké a mělo barvu zralé broskve. Jeho jasné paprsky jako by najednou zalily shromaždiště zlatem.

Obrovské žulové monolity, vydolované před mnoha staletími jejich předky z blízkých Skalnatých hor, měly v sobě kousky krystalů, takže se v paprscích ranního slunce kouzelně třpytily. Byly umístěny v pečlivé spirále obklopující otvor v zemi, který se vytvořil během zemětřesení, jež zničilo prérii, když před nepočítaně generacemi vybuchlo slunce. Rozmístění tlup okolo jeskyně zrcadlilo monolitovou spirálu a proměnilo prérii v koláž barev.

River jako první vyhledala očima tlupu Fuchsie. Fialové stany a dlouhá vlajka s vidlicovitým koncem, která se líně vlnila v ranním vánku se znakem tlupy, jenž tvořil shluk krystalů, se třpytily a přitahovaly její pohled jako můru k ohni. River měla svou tlupu ráda a byla hrdá, že krev větrných jezdců z Fuchsie je jediná krev, z níž se rodí krystalové věštkyně – ty, které probouzejí krystaly a jejich spící vlastnosti.

Nic divného se mnou není! Tlupa mě akceptuje. Máma mě nikdy neplísnila za to, že jsem si nevybrala milence nebo že pořád neomílám, jak si přeju, aby po mně někdo toužil. Dokonce jsme o tom ani nemluvily. A moje kamarádky o tom taky nemluví. Nebo už aspoň ne tak moc.

Má ale vlastně kamarádky? Nebo si ji přestaly dobírat a vyptávat se jí, protože se před nimi uzavřela, zejména ten poslední rok?

River sevřela krystal a vytáhla z něj základní moc křemene, aby utišila bouřlivé myšlenky, které kvůli Claytonovi vypluly na povrch. Zpomalila svůj dech. Díky divokému řehtání na pozdrav přesunula pozornost od fialových stanů k zeleným, patřícím tlupě Smaragd, a k jejich vlajce zdobené obrysem cválajícího hřebce. Což k tlupě pasuje, protože stále vychovává ty nejrychlejší koně. Pozorovala, jak hřebec poskakoval kolem ženy v zeleném. Ta svého kumpána objala a on se jí mírně poklonil – nebylo to znakem podřízenosti, ale lásky – takže mohla naskočit na jeho široký holý hřbet. Jakmile se na něm obkročmo usadila, nádherný hřebec pohodil hlavou a natřásal se, než úžasně vyskočil a vyrazil. River si byla jistá, že slyší kolem sebe ženin radostný smích, než je mezi stany a dalšími probouzejícími se koňmi a jezdci ztratila z dohledu.

Bylo by milé, kdyby byla vyvolenou hřebečka, z něhož jednoho dne vyroste dospělý hřebec. Milý sen, ale ne Riveřin.

Přejela pohledem ze zelených stanů k tlupě Narcis a jejich jasně žlutým obydlím. Jejich vlajku bylo z dálky nejjednodušší rozeznat, protože znakem jejich tlupy výborných lovců byl tmavý obrys obrovského bizona.

Vedle Narcisu tábořila tlupa Rumělka s krvavě červenými stany a vlajkou s černým oštěpem. K nepřekonatelným bojovníkům tlupy Rumělka chodí trénovat mladí větrní jezdci – muži i ženy – ze všech koutů rozlehlé prérie – od velkých zamrzlých jezer na severu až po poloslané ústí do Jižního moře, od řeky Mohutná Miss, která ohraničovala prérii daleko na východě, až po úpatí Skalnatých hor kousek odtud na západě.

Odešel Clayton k Rumělce kvůli mně? Protože jsem ho odmítla? To ji nikdy dřív nenapadlo a okamžitě tu myšlenku zahnala. Jestli jsem příčinou jeho odchodu, je to jeho problém, ne můj. Nic jsem mu neslíbila. Nikomu jsem nic neslíbila!

River sevřela krystal v pěsti a nechala teplo v něm, aby z ní uvolnilo zlost, kvůli níž se cítila osaměle a byla jí zima.

Když se River zase uklidnila, zadívala se na krásné modré stany tlupy Indigo. Každý měl svůj unikátní odstín a z dálky působily jako voda odrážející paprsky slunce. Tentokrát měli na vlajce líbeznou modř letní oblohy, v jejímž středu vynikal pěkně spletený kruhový vzor symbolizující, že členové tlupy Indigo jsou odborníci na složité umění léčitelství.

Každá z pěti velkých tlup byla unikátní součástí celku. Ačkoli byla každá jiná, spoléhaly jedna na druhou – obchodovaly spolu, sdílely rodokmeny svých koní, členové si mezi sebou vybírali životní partnery – patřily k sobě, přesto žila každá zvlášť.

Proč mi to nevyhovuje? Proč dokážu být součástí naší tlupy, ale nepřipoutám se intimně k vybrané osobě?

River to mátlo od chvíle, kdy jí a jejím kamarádkám začala růst prsa a dostaly první měsíčky. Ta změna měla na River fyzický vliv, stejně jako na ostatní děvčata, ale na rozdíl od nich ji neovlivnila duševně – nebo aspoň ne tak moc.

Riveřin cíl zůstal stejný – chtěla se stát vyvolenou. Toužila stát se jezdkyní, na kterou by její máma i tlupa mohly být hrdé. Ovšem ostatní holky? Pořád se sice věnovaly svým přiděleným povinnostem v tlupě, ale zatímco kdysi všechny společně předstíraly, že jsou větrné jezdkyně, a snily o tom, jak uhání po travnaté prérii a vedou Fuchsii k jedné prosperující sezoně za druhou, v současnosti její kamarádky jenom rychle splnily své povinnosti, aby se mohly co nejdřív vyfintit a flirtovat s kluky, které ještě nedávno považovaly za moc hloupé a dětinské, a to do té míry, že by se s nimi ani nekamarádily.

River připadalo směšné, že dovolí chtíči, aby tak moc ovládal jejich životy. Povzdychla si. Kdyby k sobě byla upřímná, musela by přiznat, že její kamarádky považují River za směšnou naopak proto, že po nikom sexuálně netouží.

Jasně že trochu experimentovala. Dovolila Claytonovi, aby ji políbil – dokonce několikrát –, než odjel na cvičení bojovníků k tlupě Rumělka. Polibky byly fajn – ani úžasné, ani hrozné, prostě fajn. Rozhodně nic, kvůli čemu by se rozplývala nebo hihňala.

River taky políbila Gretchen, jednu z kamarádek z dětství, které se líbí kluci i holky. Bylo jí příjemné, jak byla Gretchen hebká, a dokázala ocenit její krásu, ale ten polibek byl opět jenom fajn.

„Nechápu, proč z toho dělají takovou vědu. Při žádném polibku jsem nikdy necítila takové nadšení, jaké naplní mé tělo i duši, když se pohybuju mezi našimi koňmi. A proč je na tom něco špatného? Proč je pro mé kamarádky a Claytona tak těžké to pochopit?“ vyslovila River otázku do teplého vzduchu kolem sebe, zatímco dál pozorovala shromaždiště a oceňovala sílu pěti spojených tlup větrných jezdců.

S radostí si uvědomila, jak je ráno krásně slunečné a kolik se toho na prérii pod ní děje, a tak si pospíšila z okraje náspu a rozběhla se k fialovým stanům tlupy Fuchsie.

„Nehýbej se – už jsem skoro hotová!“ plísnila ji máma, když se River zavrtěla.

„Mami, vypadám skvěle. Beztak už mám ve vlasech moc pentlí. Vždyť přijdeme pozdě!“

„S pentlemi se nemá šetřit,“ poznamenala Riveřina teta Heather, když vklouzla do stanu. „Ale River má pravdu. Ti, kdo budou dnes představeni, už obcházejí kolem. Zbytek tlupy čeká, aby vás přivítal. Je čas jít.“

„Vezmi děvčata a jděte napřed. River a já vyrazíme za chvíli za vámi. Počkají na příchod všech jezdkyň vůdčích klisen, zejména když jedna z těch jezdkyň má dceru, která bude dnes představena,“ prohlásila máma, naprosto imunní k nervóznímu nadšení ve vzduchu.

„Mami, prosím. Pojďme už. Hned. Moji přátelé už tam jsou.“

„Co si ostatní myslí nebo dělají, je to poslední, co by se ti dnes ráno mělo honit hlavou.“ Máma se usmála a zmírnila tak to napomenutí. „Oni musí počkat. Dnes bude představena taky dcera jezdkyně vůdčí klisny z tlupy Rumělka. Klidně se vsaď, že ani ona tam ještě nedorazila.“ Máma ustoupila a prohlédla si River. „Už jsi skoro dokonalá.“

„Mami, skoro?“ River se zarazila a snažila se nezakňučet a neutéct ze stanu.

„Ano, skoro. A vím, jak z tebe udělat dokonalou.“ Máma přešla k odřené dřevěné cestovní truhle, která sloužila zároveň jako stůl. Sundala z ní fialový ubrus, otevřela víko a snadno našla ve vnitřním šuplíku to, co hledala. Potom se napřímila a vrátila se ke své netrpělivé nejstarší dceři. Podržela před sebou třpytivý náhrdelník. „S tímhle budeš dokonalá.“

„Ach! To je babiččin náhrdelník. Myslela jsem, že jste ho pohřbili s ní.“

„Ne.“ Máma se zastavila a s úctou se náhrdelníku dotkla. „Žádala, abychom jí na cestu do Věčných plání speciálně tento klenot nedávali. Přála si, abys ho měla na sobě v den svých voleb.“

„Nemyslíš, že tím babička myslela, abych ho nosila, jen pokud se stanu vyvolenou?“ River zamrkala, aby zahnala slzy, zatímco hleděla na náhrdelník, který neviděla celých pět let od babiččiny smrti. Byl tak nádherný, jak si ho pamatovala. Stříbrné korálky s vyrytými obrázky koní byly prokládány těmi nejkrásnějšími ametysty, jaké kdy River viděla kohokoli nosit. Měly fialovou barvu jarních šeříků. Každý kámen byl velikosti nevyloupnutého vlašského ořechu, ale vybroušen tak, aby odrážel světlo a hrál si s ním.

„Ne, tvoje babička mi řekla přesně, co tím myslí. Povídala: ,Dej ho River to ráno, kdy bude představena, a taky jí polibkem předej mou lásku.‘ Teď se otoč a nech mě, abych ti ho připnula.“

River si otřela slzy z očí a mámu poslechla. Náhrdelník byl na jejím krku těžký, ale taky jí dodal klid. River se dotkla prsty největších ametystů, které visely ze středu náhrdelníku. Byly nejdřív na omak hladké a chladné, po krátké chvíli však cítila, jak se zahřívají a slaďují s jejím srdečním tepem.

Máma ji otočila a znovu si River prohlížela, tentokrát se slzami v očích. Potom zvedla vyleštěný kus vzácného skla a podržela ho tak, že se do něj ona i dcera mohly společně zadívat.

River se dotkla ametystu uprostřed a pomyslela si, že na její hladké tmavé pokožce vypadá babiččin náhrdelník neobvykle. Máma jí vždycky uměla krásně zaplést pentle do vlasů a obzvlášť dnes ráno odvedla Dawn na Riveřiných černých kudrnách výjimečnou práci. Zapletla stuhy do složitého vzoru těsně kolem hlavy, ale umožnila vlasům volně splývat po zádech, kde se smíchaly s fialovými pentlemi, které zdobila výšivka ze stříbřitých koňských žíní pocházejících z matčiny drahocenné klisny. Přestože River jen zřídka věnovala velkou pozornost svému vzhledu, tentokrát musela uznat, že v kombinaci s jejími holými a opálenými rameny to působilo opravdu efektně.

„Jsem to opravdu já?“

Dawn si otřela slzu z oka a milované nejstarší dítě objala. „Jsi. A vypadáš nádherně.“ Dala River pusu na čelo. „Tahle je od tvé babičky.“ Potom políbila dceru jemně na rty. „A tahle je ode mě. Pamatuj, že na tebe budu vždycky pyšná. Žádám jen, aby ses chovala laskavě, byla upřímná a vždycky všechno dělala nejlíp, jak umíš.“

„A jestli se nestanu vy–“

„Ne!“ přerušila ji máma. „Teď nemluvíme o hříbatech. Mluvíme o mé dceři, na kterou jsem a vždy budu hrdá. Buď dnes klidná. Měj otevřenou mysl a buď sama sebou. To je vše, co od tebe já nebo kterékoli hříbě můžeme žádat.“

„Jsem nervózní.“

„To já taky!“ Dawn něžně pohladila dceru po tváři. „Ne že bych ovšem pochybovala o tom, jak to dnes dopadne. Nepochybuju. Jsem nervózní, protože se z mého nejstaršího dítěte dnes stane dospělá žena. A kvůli tomu si já i Echo připadáme moc staré.“

Jako na zavolanou do závěsu ve dveřích strčila hlavu vůdčí klisna a netrpělivě si odfrkla.

„Já vím!“ zasmála se River a otřela si zbývající slzy. „Pověz to mámě. To jí trvala úprava mých vlasů věčnost.“

Riveřina máma došla ke klisně a podrbala ji na širokém čele. River prolétlo hlavou, že klisna dnes vypadá obzvlášť krásně. Do stříbrné hřívy, která jí ladně spadala přes bezchybnou srst – tak dokonale bílou, že ji tlupa často popisovala jako stříbřitou – měla vpletené zdobené fialové pentle. Echo zvedla sametově šedou hlavu a šťouchla svou jezdkyni do ramene. Pak našla pásek její hustě zdobené fialové tuniky a zatáhla.

„Dobrá! Už jsme připravené!“ Dawn se klisně zasmála.

River následovala mámu ven ze stanu, a když se rozhlédla kolem sebe a viděla prázdné stany, zhoupl se jí žaludek.

„Moje drahá dcero, nebuď tak nervózní. Vzpomeň si, kdo jsi a co reprezentuješ. Drž hlavu vzhůru. Nosíš v sobě krev slavného rodu jezdkyň vůdčích klisen – to nikdo nemůže popřít.“

„Vzpomenu si,“ odtušila River vážně a snažila se ze sebe setřást nervozitu.

„Echo, moje krásko, ukažme tlupám, jak představit dceru jezdkyně vůdčí klisny z Fuchsie.“ Echo pokrčila jedno koleno a Dawn se obrátila k dceři. „Jdi, vyskoč na ni.“ Ukázala na stříbrnou klisnu.

„Ale, hm, nebudeš…“ River na tu kouzelnou klisnu jen zírala. Jen zřídka vezla Echo na hřbetě někoho jiného než její matku, natož před ostatními tlupami.

„Budu hned vedle tebe, ale dnes je tvůj velký den a Echo a já si přejeme tě uctít.“

„Děkuju ti, mami. Děkuju, Echo. Jenom doufám, že tě nezklamu.“

Echo si odfrkla a mávla ocasem.

„Souhlasím,“ poznamenala máma. „Echo ani já nemáme na takovou negativitu čas. Dcero, musíš si uvědomit, že taková, jaká právě teď jsi, znamenáš dost. Cokoli navíc je požehnání od Velké Matky klisny. Pospěš si a naskoč na Echo. Jinak přijdeme pozdě!“ dokončila se škádlivým úsměvem.

„Přesně to jsem říkala,“ zabručela River, přistoupila ke klisně, chytila se lesknoucí se hřívy zapletené s fialovými pentlemi a snadno na ni naskočila.

Echo se napřímila a máma přešla k její hlavě. Když Dawn vykročila, Echo se k ní přidala. Se vztyčenými hlavami vyzařovaly jezdkyně a vůdčí klisna tlupy Fuchsie krásu a sílu. I River automaticky narovnala záda, zatímco seděla na hřbetě a lehce svírala boky klisny svými stehny. Její tmavá holá kůže se na klisnině stříbrobílé srsti vyjímala a River si uvědomovala, že společně vypadají úchvatně. Echo kráčela s nepopiratelnou elegancí, a když vstoupily na stezku vedoucí k obrovskému amfiteátru, kde se budou konat volby, Riveřino srdce se nadmulo hrdostí. Zastavily se u vstupu, když je zahlédla Riveřina teta.

„Přicházejí River a Echo! Tlupa Fuchsie!“

„Tlupa Fuchsie!“

„River a naše Echo! Tlupa Fuchsie!“

Kolem nich se ozýval jásot a Echo natáhla krk a poskočila na místě.

„Běž, má krásko. Odnes River na její místo,“ pobídla ji Dawn a pohladila klisnu po hřívě. Vzhlédla k dceři s pýchou v očích. „Pevně se drž. Echo se ráda předvádí. Seď vzpřímeně, aby všechny tlupy viděly, jak jsme ona i já na tebe hrdé. Echo i já ti přejeme, ať tě provází koňské štěstí, dceruško.“

River se chystala mámě poděkovat, ale Echo se rozhodla, že už nechce dál čekat. Nádherná klisna zvedla ohon, vystřelila na rovnou travnatou plochu a běžela tryskem kolem kruhu vytvořeného kandidáty, kteří dnes budou představeni. Nejen tlupa Fuchsie, ale i ostatní tlupy ji povzbuzovaly. River měla pocit, jako by letěla. Viděla, že řady kamenných sedadel, které se postupně zvedaly do výšky od arény ve středu amfiteátru, se už zcela zaplnily. Všichni si oblékli to nejlepší, co měli, a zdobily je pentle, korálky a klenoty v barvách příslušných tlup. Kolem zadního obvodu amfiteátru stáli koně se zvednutýma ušima. Čekali a sledovali je s tak radostným očekáváním, že by River přísahala, že cítí jeho sladkou chuť ve vzduchu.

Echo zabrzdila před skupinou vyfintěných kandidátů ve fialových barvách a River z ní rychle sesedla. Objala stříbrnou klisnu a pak zaujala své místo mezi ostatními ze své tlupy.

„Konečně! Už jsme si mysleli, že se ti něco stalo a nedorazíš,“ promluvila Skye, dívka z její tlupy, když ustoupila, aby udělala River místo.

„Máma musela všechno dovést k dokonalosti. Je tu už dcera vůdčí jezdkyně z Rumělky?“

„Ano, tys dorazila jako poslední.“

River přikývla, ale nic na to neřekla. Její máma rozhodla o tom, kdy se sem dostaví, nemělo však smysl to Skye vysvětlovat. Místo toho se rozhlédla po širokém kruhu kandidátů. Stáli tu dohromady – fialoví, modří, červení, žlutí a zelení – a očividně se snažili, s pramalým úspěchem, nevypadat nervózně… či dokonce vyděšeně.

River se otočila ke Skye. „Ať tě provází koňské štěstí.“

„Hm, díky. Tebe taky,“ odtušila Skye neupřímně.

River se tím nenechala rozhodit a otočila se ke klukovi nalevo. Byl to Claytonův bratranec Rex. „Ať tě provází koňské štěstí, Rexi,“ popřála mu.

„Ach, děkuju, River.“ Otřel si pot z obočí. „Kéž by to už bylo za námi. To čekání je strašné. Slyšela jsi ta čísla?“

„Ne, neslyšela.“

„Je tu sto dvacet devět kandidátů a pouze devadesát devět hříbat. To znamená, že z třiceti z nás se nestanou jezdci,“ oznámil Rex nešťastně a znovu si otřel pot z obličeje.

„Jenom devadesát devět hříbat? Naposledy jsem zaslechla, že jich je sto pět, nebo tak nějak. Co se stalo?“ zeptala se nahlas, ale ve skutečnosti se na ten rozdíl v číslech chtěla zeptat mámy. Proč mi nikdo neřekl, že několik hříbat chybí?

„Jsou z tlupy Narcis. Zdá se, že se hříbata cestou sem nějak dostala mezi trsy jedovaté bařičky.“

„Bařičky? To je hrozné! Přežila to?“

„Ano, díky Velké Matce klisně, jsou však příliš slabá na to, aby se účastnila voleb. Za pár týdnů uspořádá tlupa Narcis zvláštní shromáždění a všichni zbývající kandidáti se můžou dostavit. Nemůžu uvěřit, že jsi o tom neslyšela.“

„Od chvíle, co jsme sem přijeli, jsem strávila hodně času o samotě – víš, meditovala jsem a připravovala se. Asi nikoho nenapadlo…“

Ztichla, protože do arény strnule přiklusala stará klisna. Její jezdkyně byla stará a šedivá jako její kůň – a stejně známá. Morgana byla nejstarší členkou rady a její klisna Rámot byla podle některých nejstarší klisnou ze všech tlup. Nikdo přesný věk Morgany ani její klisny neznal. Jejich moudrost však byla legendární.

Jezdkyni i Rámot zdobily stuhy ze všech pěti tlup, což značilo, že patří do rady větrných jezdkyň. Kandidáti se jim s respektem uklonili, pak stařena zvedla ruku a dav se utišil.

„Kandidáti, rozestupte se aspoň tak, abyste mezi sebou natáhli paži!“ přikázala jim Morgana hlubokým, silným hlasem. River a všichni další kandidáti okamžitě roztáhli paže a rozestoupili se. Kruh se tak zvětšil a nebyli v něm tak namačkaní na sebe.

„Dobře. Teď se posaďte!“

Kandidáti usedli na zem s nohama křížem. Stařena zvedla ruce k obloze a pronesla modlitbu. „Velká Matko klisno a Otče hřebče, žádáme vás, abyste zavedli hříbata k jejich nejvhodnějším jezdcům a učinili tak s radostí, láskou a moudrostí. Tak pravím!“

„Tak jsi pravila!“ odpověděli všichni.

„Nyní to začne. Kandidáti, ať vás provází koňské štěstí. Vypusťte hříbata!“

River se zhluboka nadechla a automaticky natáhla ruku ke krystalu ametystu, který visel uprostřed babiččina náhrdelníku. Jsem klidná. Jsem vyrovnaná. Moje myšlenky jsou čisté a jsem otevřená čemukoli, co nastane.

Zem se rozvibrovala pod kopyty koní. Duněla stejně jako Riveřin tep. Všechny oči se upínaly ke vchodu do volebního amfiteátru – vzápětí vrazilo do arény v plném trysku stádo hříbat. Kandidáti ztuhle seděli, zatímco se mladí koně proplétali mezi nimi, než se zastavili uprostřed kruhu.

River na ně hleděla s těžko potlačovaným nadšením. Jsou tak nádherní! Byla to ta nejlepší hříbata, co mohla každá tlupa nabídnout. Narodila se před rokem na jaře a o každé se s láskou starali. Zůstala se svými matkami po celý rok a teprve před dvěma dny je od matek odstavili. Přestože hříbata chápala, co se děje a že nastal čas, aby se s matkami rozloučila a dospěla, byla očividně neklidná.

River jim rozuměla. Hříbata se cítila osamělá – stýskalo se jim po matkách a pozornosti, které se jim po celý rok od milujících tlup dostávalo. Mladí koně však rovněž věděli, že až odejdou z tohohle kruhu, budou navždycky svázáni se svými jezdci – a ani kůň, ani člověk se pak nebude cítit osaměle.

Stařena a její věkovitá klisna taky vstoupily do kruhu. Procházely mezi hříbaty a konejšily je a uklidňovaly – připravovaly je na volby.

River se rozhlížela po hříbatech, hledala mezi nimi mladé koně z Fuchsie. Její tlupa byla jedna z největších – měla pět kočovných větví o několika stovkách lidí a na každou větev asi polovinu koní. Na tohle shromáždění přivedli třicet hříbat, z toho patnáct pocházelo z Riveřiny větve, té největší a vládnoucí, zvané Centrální Fuchsie.

Věděla, které hříbě hledá, ačkoli by nikdy nepřiznala, že některé upřednostňuje. Nedávala to ani najevo – aspoň ne veřejně.

Tamhle je! River ho konečně zahlédla – nádherného plavého hřebečka, o němž tolik lidí z Fuchsie mluvilo. Jeho barva bylo to první, co každému padlo do oka. Měl tak světle blonďatou srst, že vypadala jako zlatá, a jeho hříva a ocas byly skoro dokonale bílé. Postával trochu stranou a neklidně hrabal v zemi. Neměl zatím jméno – žádné hříbě nemělo jméno až do chvíle, kdy ho při volbě vysloví jeho jezdec. A tak River zatím říkala hřebečkovi Duch, protože byl rychlý a dokázal se pohybovat velice tiše. Byl větší než ostatní hříbata, to bylo zřejmé na první pohled, neznamenalo to však, že by byl nemotorný nebo neohrabaný. Na rozdíl od ostatních ročků se tenhle hřebeček choval sebejistě. Za ten poslední rok, co se River pomáhala starat o stádo a denně pracovala s hříbaty, ani jednou neviděla Ducha, že by udělal jediný špatný krok.

Hřebeček k ní otočil hlavu, jako by vycítil její pozornost, a jejich pohledy se střetly. River v jeho tmavých očích viděla inteligenci a ještě něco – připadalo jí to jako smutek. Než se nad tím mohla River zamyslet, stařena znovu promluvila.

„Pamatujte, kandidáti, že nesmíte odejít z kruhu, dokud i to poslední hříbě nenajde svého vyvoleného jezdce.“ Potom otočila svou klisnu k hříbatům. Starý kůň natáhl krk, pohodil hlavou a hlasitě zaržál, což všichni ostatní koně napodobili – byl to signál, že volby začínají.

Riveřin svět se zúžil na místo přímo před ní. Zhluboka dýchala a uklidňovala se. Pustila ametyst na náhrdelníku, dala ruku do kapsy a sevřela váleček křemene s fantomem, který tam tiše odpočíval. Tep se jí zpomalil. Nervozita z ní opadla a vsákla se do země.

Zleva uslyšela křik. River vzhlédla právě včas, aby viděla, jak před dívkou s červenými pentlemi z tlupy Rumělka zastavil ryzák. Klisnička k ní natáhla hlavu a dívka se bez zaváhání zvedla na kolena, chytila drobnou koňskou hlavu a něžně foukla na sametové nozdry – a tak se ty dvě svázaly na celý život. Tlupa Rumělka propukla v jásot a nová jezdkyně vstala a objala svou kumpánku. Potom dívka a její klisnička bok po boku odešly z kruhu a připojily se ke své tlupě. Jásot Rumělky brzy vystřídal radostný křik z tlup Indigo a Smaragd, jak si další a další hříbata vybírala své vyvolené jezdce.

Zdálo se jí, že uběhlo hodně času, ale později poví River její máma, že celé volby trvaly pouze chvíli. Stádo hříbat se zúžilo jen na dva tucty. Mladí koně stáli ve středu kruhu s nastraženýma ušima a pozorovali sedící kandidáty. Pomalu se pohybovali po směru chodu slunce, aby si mohli každého prohlédnout. Pak si hříbě odfrklo, pohodilo hlavou a vydalo se ke kandidátovi a z davu nervózních diváků se ozval další jásot.

Najednou se postavil na zadní a zaryčel ten plavý hřebeček, kterému River říkala Duch, a rozdělil skupinu hříbat. Odtrhl se od nich a cválal kolem kruhu kandidátů tak rychle, až za ním odlétaly trsy trávy i hlíny.

River si všimla, že se Skye napravo od ní shrbila, zaprskala a vykřikla, zatímco si otírala z obličeje hrst hlíny a prachu. River se k ní začala naklánět, aby ji povzbudila, ať zůstane silná, když ke Skye přiklusala skvrnitá šedá klisnička. Vypadala rozrušeně. River poznala, že pochází z hříbat jejich tlupy. Klisnička natáhla k dívce hlavu a Skye si kvapem otřela zbytek špíny z tváře, než se dychtivě předklonila a jemně foukla mladé klisně do nozder a objala ji kolem krku.

„Nic mi není! Nedělej si starosti, Skautko. Když jsem teď tvoje jezdkyně, všechno je v pořádku!“ broukala Skye své nové kumpánce.

Dav zalapal po dechu a River odtrhla pozornost od Skye a Skautky. Ten plavý hřebeček se choval čím dál rozrušeněji. Přestal cválat kolem kruhu, teď se hnal z jedné strany obrovského amfiteátru na druhou, vtrhl mezi postávající hříbata a ta se rozprchla. Stařena a její klisna se s ním snažily zůstat a uklidnit jeho narůstající nervozitu, jenže to nezabíralo. V hřebečkových očích se objevovalo bělmo a hlasitě, panicky řehtal – jako by hledal někoho, kdo tu nebyl. A pak to hříbě provedlo něco opravdu zvláštního. Zpomalilo a ještě jednou oběhlo kruh. Tentokrát necválalo rozrušeně. Klusalo pomalu, očividně si každého kandidáta pečlivě prohlíželo. Když doběhlo k River, dívka vzhlédla a zadívala se mu do tmavých inteligentních očí.

Z toho, co uviděla, ji rozbolelo srdce.

Hřebeček plakal. Po zlatých lících se mu koulely slzy.

„Ach, Duchu, co se děje? Proč jsi tak smutný?“ vyhrkla River.

Mírně zpomalil a River na okamžik napadlo, že k ní natáhne svou hlavu. Místo toho jí pohodil, odfrkl si a dál klusal v kruhu. Když ho celý obešel, zase ztuhl. Tentokrát se zastavil přímo naproti River. Zbývalo už jen pár hříbat, proto na něj dobře viděla. Postavil se na zadní a zaútočil do vzduchu, jako by bojoval s neviditelným nepřítelem. Vzápětí vyrazil a tryskem běžel přímo k River!

Šok přikoval River na místo. Byla si jistá, že slyšela, jak v davu máma křičí její jméno, River se však nedokázala pohnout. Ten hřebeček ji ušlape.

V poslední chvíli se odrazil a lehce přeskočil Riveřinu hlavu, než se rozběhl k východu a zmizel z amfiteátru.

Všichni šokem mlčeli – koně, kandidáti, jezdci i diváci –, všichni hleděli za tím hřebečkem. River nikdy neslyšela, že by si některé hříbě nevybralo kandidáta, a věděla, že se ještě nestalo, aby hříbě uteklo z voleb.

„On zešílel.“

„Muselo se s ním něco stát.“

„Hřebeček vypadal dobře, ale očividně byl pomatený.“

River slyšela, jak si lidé povídají. Jediná hříbata, která si nevyberou jezdce, jsou ta, která nejsou zdravá – buď duševně, nebo fyzicky, to druhé častěji. Nezdraví jedinci nežijí tak dlouho a naplno jako zdraví. Vědí, že mají chyby, a obvykle si to uvědomují i jejich matky. Tato ubohá hříbata nikdy nejsou na shromáždění nabízena. Zůstanou u domácího stáda a všichni se o ně starají – milují je a věnují se jim až do jejich smrti. Jenže Duch byl zdravý duševně i fyzicky.

To, co se stalo, prostě nedává smysl. Vypadalo to, jako by hledal svého jezdce, ale nemohl ho najít.

River se kousala do rtu a přemýšlela o smutku, který viděla v Duchových očích, když na ni dopadl stín.

Vzhlédla.

Před ní stála krásná klisnička se světle šedou srstí – skoro bílou. Hřívu měla tmavou, s černými a šedými proužky. I nohy měla tmavé, srst na nich přecházela od šedobílé k černé. Na roční klisničku byla vysoká a River ji nepoznávala, avšak její široké čelo, silná hruď a rovné, perfektně tvarované nohy prozrazovaly, že v sobě nese krapet stejné krve jako Echo.

A River ji cítila. Klisnička byla nadšená, nervózní a taky šťastná a neklidná.

„Ach, to nic, krásná holčičko. Všechno je v pořádku,“ uklidňovala ji River automaticky.

Pak se stal ten největší zázrak v Riveřině životě. Ta dokonalá, nádherná a inteligentní klisnička sklonila k River hlavu.

Dívka se zvedla na kolena, něžně položila ruce z každé strany koňské hlavy a potom jí pomalu foukla do sametových nozder.

Jakmile se klisna i jezdkyně nadechly, jejich životy, jejich duše a osudy se nenarušitelně svázaly. River zaplavily závratné emoce a hlavou jí problesklo jedno slovo – jméno – jako jasný výkřik.

„Andělka! Jsi moje Andělka!“ River vstala a objala svou kumpánku kolem krku. Zabořila obličej do její teplé, voňavé hřívy a kolem nich se spustil vítězný jásot tlupy Fuchsie.

2. kapitola

Současnost, hřeben nad městem Lesního kmene

„Smrťáci jsou připraveni, můj pane. Čekají jen na západ slunce a Tvůj příkaz.“ Lamželezo se hluboko poklonil vůdci – svému Bohu.

Smrt mu stěží věnoval pohled. „Výborně. Pověz mužům, ať zůstanou ve skrytu a čekají na můj pokyn. Půjdu před nimi na průzkum.“

Bůh Smrti odešel a neobtěžoval se ohlédnout, jestli Lamželezo, Jeho zástupce a smrťák, jehož jmenoval Ostřím, udělá, co mu přikázal. Věděl, že tak učiní, protože Lamželezo si byl dobře vědom toho, že neuposlechnutí Bohova příkazu by ho stálo život.

Smrt se zastavil na okraji hřebenu nad lesem, který obýval Lesní kmen. Na rozdíl od mužů, kteří se za Ním hrbili, se Bůh Smrti neplazil. Neskrýval se. Vystoupil zkrátka na okraj hřebenu a rozhlédl se po tom, co zbylo ze spáleného, zčernalého města ve stromech.

„Je zničené,“ pomyslel si Bůh Smrti. „Z hlouposti zničené.“ Znechuceně zakroutil hlavou, až Jeho mohutné parohy vrhaly na okolní stromy bizarní stíny zvláštních tvarů. „Na tom ovšem nezáleží. Znovu vybuduju město ve stromech, tak aby bylo hodné být domovem Boha.“

Smrt zvedl obří trojzubec, který vyrval z těla mrtvé sochy, již lid dřív uctíval. „Lid už nebude uctívat prázdnou kovovou modlu,“ přislíbil tiše. „Nyní lidé vědí, jaké je následovat skutečného Boha. Znají skutečnou sílu. A brzy poznají skutečné vítězství.“

Bůh Smrti se ohlédl a přál si, aby si slunce pospíšilo a zalezlo za obzor. Viděl, jak obloha tmavne a mění se z jasně modré barvy sojčích pírek v šerou holubičího peří.

„Holubice…,“ zavrčel Smrt to jméno, zatímco sledoval okraj hřebenu nalevo a shlížel na zničené město pod sebou. „Musím něco udělat s Holubicí. Zdá se, že zcela nechápe roli, kterou má v budoucnu sehrát.“ V duchu viděl její hladkou tvář bez očí a bezchybnou pokožku. Její tělo bylo sice dokonalou nádobou pro Bohyni, zejména když jí přítomnost Velké Matky Země, Bohyně Života v těle vrátí oči. „Její postoj je však nepřijatelný.“ Smrt pohnul rameny, jako by se pokoušel zbavit kousavého hmyzu. „Byl jsem k ní shovívavý. Potřebuje lekci v poslušnosti.“

S tím rozhodnutím Bůh Smrti pokračoval v chůzi nalevo podél hřebenu a pozoroval, zda v Lesním kmenu neuvidí známky života.

Viděl však pouze ruiny kdysi nádherného města. Ve vzduchu neslyšel žádné zvuky prosperující společnosti plné života. K Bohu se nesl pouze pach kouře a rozkladu.

„Kde jsou vaše hlídky?“ zeptal se Smrt ohořelých stromů. „Kde jsou vaši skvělí bojovníci, kdysi tak mocní, tak děsiví, že byli schopni udržet můj lid v pasti v otráveném městě?“

Jako na zavolanou zahlédl Bůh záblesk světla, tak jasný jako sluneční svit.

„Oheň? Podařilo se snad Jiným zapálit i zbytek lesa?“ Bohovi se hrůzou sevřel žaludek. Počítal s tím, že tu zůstane dost velký kus města ve stromech, aby mohl co nejdřív přesunout lid z otráveného města do lesa. Tedy až poté, co On a Jeho smrťáci pozabíjejí zbývající Jiné. Smrt zrychlil krok. „Ne, musím zabránit tomu, aby shořel i zbytek lesa.“

Netrvalo Mu dlouho, než přešel po hřebenu k místu, odkud mezi zčernalými stromy zahlédl zeleň a život. „Ach, tady jsi, Lesní kmene. A vidím, že je stále ještě část tvého města ve stromech neporušená.“ Smrt shlížel dolů a nejdřív nechápal, co se to tam děje.

Jiní se shromáždili kolem starého stromu za okrajem spáleniště. Mezi asi padesáti muži, kteří na ni zlostně křičeli, stála dívka. Ostatní Jiní se zdáli zmatení nebo slabí, leželi na slamnících nebo jen na zemi se svými psy vedle sebe. Bůh si jich však okamžitě přestal všímat. Jeho pozornost upoutala ta dívka.

Stála uprostřed ohnivé koule, zcela nedotčená.

Vedle ní byl mladý muž, jehož tělo vykazovalo krvavé stopy zranění, a dva velcí psi. Ani jednoho z nich se ten oheň, který kdovíjak ovládala, nedotkl.

Bojovníci Jiných se snažili na dívku dosáhnout, ovšem bez úspěchu. Dokonce po té dívce stříleli šípy, ohnivou koulí však žádný nepronikl, místo toho shořely, když se přiblížily.

„Co je zač?“ zašeptal si Bůh pro Sebe.

Pak se dívka dala do pohybu a ohnivý štít se pohyboval s ní. Když vešla mezi ruiny města, zrychlila a i její společníci se rozběhli, zatímco je znepokojení Jiní pronásledovali. Kvůli žáru plamenů se však museli držet o kus dál.

Nevšimli si, že Smrt kráčí po hřebenu nad nimi a sleduje je. Dívka ovládající plameny Boha fascinovala.

Když Bůh Smrti minul místo, kde čekal Lamželezo, ostře hvízdl a Jeho Ostří se k Němu připojilo. Když spatřil to, co Bůh, vykulil oči.

„Co je to za kouzlo?“ zeptal se Lamželezo tiše.

Smrt se usmál. „Musím se ho zmocnit. Sleduj to se mnou, Ostří, ať o ní něco zjistíme.“

„O ní? To kouzlo ovládá žena?“

Smrt na chvíli odtrhl pohled od ohnivé dívky a pokáral Lamželeza. „Nikdy nepodceňuj ženu jenom proto, že je žena. Bohyně Života je také žena a je jediná na tomto světě mocnější než smrt.“

„A-ano, můj pane,“ odtušil Lamželezo okamžitě. „Omlouvám se. Jenom mě to překvapilo. Hm, můj pane, slunce konečně zapadá!“ Ukázal na prázdný horizont.

„Počkej.“ Smrt zvedl ruku a zastavil Lamželeza. „Nebudeme pospíchat dolů, abychom neshořeli v tom záhadném ohni, jenž…“ Vzápětí i samotnému Bohu došla slova, když sledoval, jak ohnivá koule kolem dívky zasyčela.

Ovšem nezmizela. Místo toho ta dívka – ta ohromující mladá bojovnice – zvedla paže, jako by chtěla uhasínající plameny obejmout. A ty plameny k ní přišly! Vytvořily kolem ní sloup. Se silným výkřikem „TO SE NIKDY NESTANE!“ provedla pohyb, jako by něčím házela, a ty plameny ji poslechly a přistály na místě, kde okamžitě vypukl požár, který její pronásledovatele odstřihl.

Potom ta dívka s mladým zakrváceným mužem a třemi psy běželi ke kanálu. Smrt bystrýma očima sledoval, co se děje. „Utíkají, aby se připojili k jejím lidem u kanálu,“ uvědomil si Bůh. A taky Mu došlo, že je to dokonalá příležitost, aby se zmocnil města ve stromech. Bůh Smrti se otočil k armádě mužů ukrytých ve stínech hřebenu. „Lamželezo, zůstaň po mém boku.“

„Ano, můj pane. Vždycky, můj pane.“

Bůh Smrti zvedl nad hlavu trojzubec a setřásl ze Sebe plášť, aby byla jeho mohutná postava zřetelně vidět.

„Do útoku!“ zařval.

„Smrt! Bum, bum! Smrt! Bum, bum! Smrt! Bum, bum!“ Zatímco jeho armáda bila trojzubci do štítů a opakovala válečný pokřik pořád dokola, řinula se z okraje hřebenu k nic netušícím Jiným tam dole.

„Teď, můj pane?“ Lamželezo se vedle Boha třásl očekáváním.

„Za mnou!“ přikázal Bůh Smrti.

Lamželezo Ho poslechl a následoval Boha podél hřebenu. Zíral na tu ohnivou dívku, která nasedla do jedné z mnoha loděk uvázaných u kanálu, pádlovala a vzdalovala se.

Mně neunikneš! Smrt do té myšlenky dal sílu a dívka vzhlédla a střetla se s Božím pohledem. Ano. Poznej mě! Zři mě! Přijdu si pro tebe, ohnivá dívko! Bůh zvedl obrovský trojzubec a do ztemnělé oblohy silně zařval jako jelen v říji.

Když její člun zmizel z dohledu, Smrt se obrátil ke Svému Ostří. „Sleduj ji. Zjisti, kam má namířeno. Nevracej se, dokud nezjistíš, kde je cíl její cesty, ale musíš se ke mně vrátit.“

„Vždycky, můj pane!“

„Pak jdi s Božím požehnáním.“ Položil ruku na Lamželezovu skloněnou hlavu. „A věz, že to, co děláš, neslouží pouze mně, ale také mé choti, Bohyni Života, jež se brzy stane tvou paní.“

„Ano, můj pane. Děkuju, můj pane! Nezklamu Tě.“

„Samozřejmě že ne, protože pak bych tě musel zabít, a to by se mi nehodilo.“ Smrt cítil, jak se Ostří pod Jeho rukou zachvělo. „Teď už jdi!“

Smrt se díval za Lamželezem, jak vklouzl do kajaku a vjel do kanálu. Pádloval za mizející řadou člunů. Potom Bůh Smrti obrátil pozornost k masakru pod Sebou.

Bůh se usmál.

Mnoho bojovníků Jiných už padlo. Mnohem víc jich – i když ty nemohl Bůh nazývat pravými bojovníky – utíkalo do lesa. Měl bych je zadržet a vypořádat se s nimi později, rozhodl se. Díval se teď na kroužek bojovníků, kteří stále bojovali s Jeho armádou.

Postavili se na široké dřevěné pódium vestavěné do staré borovice. Přestože jich nebylo mnoho, jejich kuše a kopí kosily Jeho smrťáky. Bůh Smrti si otráveně povzdychl a seběhl z hřebenu, když se však blížil k bojišti, Jeho rozčarování se proměnilo v pobavení, protože rozpoznal bojovníka, který tuto skupinu vedl.

„Ach, Thaddee, konečně se setkáváme.“

Smrt vstoupil do toho krveprolití, vynutil si cestu k Thaddeovi a jeho skupince mužů. Jeho smrťáci, kteří při boji připomínali spíš zvířata než lidi, divoce zavýskali, když se k nim připojil, a zesílili útok – ubohý, ale úporný odpor kmene jednoduše překonávali.

Jak Smrt procházel mezi oslabeným Lesním kmenem, začali Ho fascinovat psi. Cítil pouto mezi nimi a jejich kumpány. Bylo to jako to pouto, co dřív přitáhlo Jeho pozornost k Thaddeovi.

Bylo to podobné, ale ne úplně. Jak zhasínal jeden život za druhým, Smrt ochutnával a dotýkal se pouta kumpánů. Fascinovalo Ho to. Jeho síla a věrnost. Kromě Thaddeovy skupinky kladli Jeho smrťákům opravdový odpor pouze ti psi – mohutní ovčáci, kteří statečně bojovali po boku svých kumpánů, neztráceli odvahu a neustupovali, ani když jejich lidé umírali. Smrt pozoroval divokého ovčáka, jak stál nad tělem svého padlého kumpána a bojoval do posledního dechu.

Možná bych měl mít psa – největšího a nejsilnějšího ovčáka –, Boha Psů pro Boha Smrti! Usmál se při té myšlence a zadíval se na Thaddea a jeho muže.

Bůh nehybně pozoroval, jak Thaddeus a bojovníci stále střílí, ale bylo zřejmé, že jim šípy brzy dojdou a že je přemůžou Jeho smrťáci, kteří neklidně obcházeli strom a střídali se ve střelbě.

Smrt se natáhl po poutu, které vytvořil mezi Sebou a zlostným Thaddeem, jenž dal přednost moci před láskou, a rozhodl tak o smrti svého psího kumpána. Bůh si všiml, jak se Thaddeus lekl, jako by narazil na horký uhel, a jeho střela šla mimo, minula smrťáka, na kterého mířil, a neškodně se zaryla do vysoké borovice poblíž. Thaddeus se rozhlédl, zjevně v davu někoho hledal.

Bůh Smrti zvedl obrovský trojzubec, předstoupil a zařval: „DOST!“

Každá živá bytost v doslechu Božího hlasu ztuhla – ať už lidé, psi, ptáci či hmyz –, všichni podvědomě zareagovali na Boží příkaz.

Bůh Smrti se bez zaváhání vydal ke stromu. Jeden z Thaddeových mužů zpanikařil a vystřelil z kuše na Boha. Střela ho zasáhla do středu mohutné hrudi. Bůh ji s uchechtnutím odmrštil stranou, jako by to byl otravný, ale neškodný hmyz.

Několik Jeho smrťáků zavrčelo a vrhlo se vpřed s očividným odhodláním přemoct lidi na stromě.

„Smrťáci, zadržte!“ rozkázal Bůh Smrti. Jeho armáda – přestože smrťáci stále vrčeli a hulákali – sklonila zakrvácené trojzubé oštěpy a vyčerpaní bojovníci z kmene padli na kolena nebo se opřeli o stromy, lapali po dechu a třásli se únavou. „Thaddee! Přikaž svým bojovníkům, ať přestanou útočit!“ nařídil Bůh, zatímco se blížil ke stromu.

Thaddeus zíral na Boha a v jeho snadno čitelném obličeji se mihl šok, vzápětí poznání a nakonec strach.

„Ustupte! Všichni ustupte!“ zakřičel Thaddeus.

„Velmi dobře,“ poznamenal Bůh Smrti a pohlédl na Thaddea. „Tento začátek se mi líbí, Thaddee, ačkoli to samozřejmě není poprvé, co se setkáváme.“

Bůh Smrti si všiml, jak se lidé z kmene na Thaddea dívají. Skupina jeho bojovníků těkala pohledem z Boha na Thaddea a zpátky. Nevypadali vyděšeně nebo naštvaně, spíš zvědavě, jako by si chtěli poslechnout zbytek příběhu.

Zbytek Lesního kmene však reagoval docela jinak. Zvedali zmatené hlasy v obavách. Mnoho lidí zíralo na Thaddea s větším odporem než na Boha a Jeho smrťáky.

Aha, takže ještě nepřišel na způsob, jak je všechny ovládnout. Měl bych mu s tím pomoct, a až ho využiju, odejde stejným způsobem jako jeho psí kumpán. Bude obětován pro větší dobro.

„Thaddee, tvoji lidi jsou slabí. Tvoje město je zničené. Je čas si vybrat,“ promluvil Bůh Smrti a Lesní kmen utichl.

„Říkáš, že jsme se už setkali, jenže ses změnil, Mrtvý zraku.“

„To vskutku ano,“ potvrdil Bůh Smrti. „Mrtvý zrak už není. Ochotně se obětoval, aby probudil mě, Boha Smrti. Podobně jako se obětoval tvůj milovaný Odysseus, aby v tobě probudil pravého bojovníka.“

„Odysseus zemřel kvůli zmutované hraboší čubce,“ vychrlil Thaddeus slova skrz vyceněné zuby. Tak moc se podobal Bohovým smrťákům, až lidi z Lesního kmene zalapali po dechu.

„Aha, ale ty a já známe pravdu, že?“

Thaddeus začal po Bohu Smrti plivat další slova, Bůh však zvedl ruku a přerušil ho.

„Ne. Ušetři si své lži a výmluvy pro ostatní – pokud přežiješ. Teď si musíš vybrat. Odhoďte zbraně a přidejte se k Bohu Smrti – jinak zemřete.“

Thaddeus Mu věnoval potutelný pohled. „Spojenci se jeden druhému nevzdávají.“

„No dobrá, Thaddee, kdybys byl Bůh, mohl bys tvořit pravidla. Ovšem ty nejsi. Bůh jsem tu já. A já požaduju, aby mí ,spojenci‘ odhodili zbraně,“ odpověděl Bůh konverzačně.

„Nedělejte to!“ vykřikl někdo z davu.

„Lesní kmen se nepodrobí zlodějům kůží!“ zvolal někdo další.

Bůh Smrti si jich nevšímal a upřel pohled na Thaddea. Promluvil s klidem, jako by opravdu byli staří spojenci. „Ochutnal jsi to – skutečnou moc. Jenom já ti můžu ukázat, jak si na ní pochutnávat. Nebo tě můžu zabít. Vás všechny. Jistě několik z vás unikne, ale co vás čeká?“ Bůh se krutě usmál. „Můžete se vydat do našeho města. Naši lidé ani já tam nebudeme. My budeme tady a vybudujeme si nové město ve stromech. Tak si vyberte!“ přikázal Bůh hlasem, který roztřásl silné větve borovic kolem nich.

„Lidé Lesního kmene! Odhoďte zbraně!“ zařval Thaddeus.

Všude kolem Boha Smrti dopadaly na zem kuše, šípy, nože i meče, jak Lesní kmen zdráhavě uposlechl nového vůdce bojovníků.

3. kapitola

Současnost, řeka Umbria

Noční oblohu zahalily mraky a nad řekou se usadila tma. Mari si nemohla pomoct a napadlo ji, že je odrazem temné, znepokojivé hrůzy, kterou nechali za sebou.

V malém člunu jeli Mari, Nik, Rigel a Laru a velký ovčák ze svého místa na levém balastu zakňučel a odtrhl Marinu pozornost od skličující oblohy.

„Hej, to nic, Laru. Vím, že bude trvat, než si na to zvykneme, ale bude to dlouhá cesta, tak se radši uveleb,“ pověděla Mari Nikovu kumpánovi.

Místo aby se však uvelebil, Laru kňoural ještě naléhavěji a Rigel k ní vyslal obrázek vyčerpaného a krví pokrytého Nika, čímž ještě zvýšil emocionální nátlak, který Mari cítila od jeho otce.

Mari opatrně odložila pádlo a přesunula se v kajaku k Nikovi, který k ní byl při pravidelném pádlování otočený zády. Jemně se ho dotkla, přesto sebou překvapením trhl a zabručel bolestí.

„Mari, musíš mi pomoct pádlovat, alespoň dokud neobjedeme Farmu a nevplujeme do vod Umbrie,“ promluvil Nik mezi těžkými nádechy.

Mari si všimla, že má ruku od toho, jak se ho dotkla, vlhkou. Promnula prsty a přičichla k nim. A pravda ji praštila do nosu.

„Niku, ty krvácíš. A vážně.“

„Musím nás odsud dostat. Na léčení bude čas později.“

„Niku! Podívej se na mě.“

Nik se zdráhavě napřímil, přestal pádlovat a otočil se na sedátku podobném malé lavičce tváří k Mari. Ta mu položila ruku na čelo a tváře a prudce se nadechla, když zjistila, že ho pokrývá studený pot a že má lepkavou pokožku. Potom ho celého rychle ohmatala a dotekem léčitelky našla krvácející rány na rameni, boku a stehně.

„Niku, jsi zraněný a ztrácíš spoustu krve.“

„Já vím, Mari. Jenže jsme pozadu za zbytkem smečky. Musíme je dohonit.“

Mari se ohlédla. Nik měl pravdu. Davisův a Jaxomův člun plul jen pár metrů za nimi, jenže teď byla kolem jen prázdná černá hladina. Zadívala se před sebe a zahlédla jen čeření vody od jejich pádel.

„Ne, Niku. Takhle by to nešlo. Jestli tu omdlíš, nikdy nebudu schopná smečku dohnat.“ Mari přiložila ruce k ústům. „Davisi! Nik potřebuje pomoct!“

„Mari! Slyším tě. Hned se vrátíme,“ zavolal na ně Davis.

„Ne, Mari. Nedovol jim to. Nevíme, jestli nás Lesní kmen nepronásleduje.“

„Jaxom v dalších člunech rozbil dna. Máme dost času,“ pronesla pevným hlasem a položila ruku na jeho. „Přestaň pádlovat. Jenom to krvácení zhoršuješ.“

Nik s povzdechem upustil pádlo do trupu kajaku. Mari seděla dost blízko, aby si všimla, že jakmile přestal využívat slábnoucí energii k pádlování, jeho tělo se začalo třást. Nedlouho potom, co vklouzli do bezpečí řeky, Mari vylovila z cestovního vaku košili a oblékla si ji. Teď z ní začala trhat pruhy látky a obvazovala jimi ty nejhorší Nikovy rány.

„Mari, Niku, co se děje?“ zeptal se Davis s obavami v hlase, když narazili stranou do jejich člunu. Jaxom natáhl pádlo, Mari ho chytila a přitáhli svoje dřevěné loďky k sobě.

„Nik je zraněný. Hodně krvácí.“ Rychle Nika ovazovala. „Nemůže pádlovat, dokud ho nevyléčím.“

„Ještě můžu jet dál, ale uznávám, že ne moc dlouho,“ přiznal Nik.

„Žádný problém,“ prohlásil Davis. „Uděláme to takhle. Mari, vyměníš si místo s Jaxomem.“ Když Nik začal protestovat, Davis ho přerušil. „Jenom dočasně, Niku. Smečka není daleko před námi. Jaxom ti pomůže je dohnat a já zase pomůžu Mari. Jakmile budeme u ostatních, zase se vyměníme.“

„Dobrý nápad,“ přikývla Mari. „Předpokládám, že Antreas pluje v prvním člunu?“

„Přesně tak,“ řekl Davis.

„Až je dohoníme, musíme předat zprávu Antreasovi, že musíme zastavit – aspoň na tak dlouho, abych načerpala energii z luny a vyléčila Nika.“

„A taky sebe,“ dodal Nik zasmušile. „Několikrát jsi přivolala sluneční oheň. Zachránila jsi Larua, Rigela a mě.“

„A taky Fortinu! Nezapomínejte na tuhle zvláštní holčičku,“ přidal se Jaxom. Mladá fena se schoulila Jaxomovi na klíně, ačkoli stejně jako její bráška Rigel byla už moc velká na to, aby se tam pohodlně vešla. Mari si všimla, že Jaxomovi vůbec nevadilo, že přerostlé štěně je vlhké a těžké. Neustále Fortinu konejšivě hladil a ona ze svého nového kumpána jen zřídka spustila oči.

„Na Fortinu bychom nezapomněli.“ Mari se na Jaxoma a jeho nově připoutanou psí kumpánku pousmála. „Vítej do naší smečky, holčičko. Jsem ráda, že jsi s námi.“

„To já taky!“ Jaxom se na Mari zadíval se slzami štěstí v očích. „Má mě moc ráda. Cítím to.“

„Já vím. Jsem ráda, Jaxome, že to tak vyšlo,“ pronesla Mari.

„Poutu mezi ovčákem a člověkem se nic jiného nevyrovná,“ přikývl Nik a vzápětí se zašklebil, protože mu ten pohyb způsobil bolest. „A taky jsem rád. Nic se ovšem nemění na tom, že nás Mari všechny zachránila a že potřebuje energii měsíce i pro sebe.“

„Nějakou si nechám. Nedělej si starosti, Niku. Nejsem však tak vyčerpaná jako posledně, když jsem přivolala oheň ze slunce. Učím se a tentokrát jsem byla schopna absorbovat část jeho energie i do sebe.“

„Ale ještě nedávno ti bylo moc špatně,“ poznamenal Nik.

„To bylo, ovšem to spíš souvisí s tou stvůrou, kterou jsem viděla na hřebeni, než s vyčerpáním ze slunečního ohně. Jaxome, podej mi Fortinu. Uložím ji tady a pak si vyměníme místa.“

Nik se podvolil, zatímco opatrně balancovali – nejdřív si předali štěně, což Rigel a Laru bedlivě sledovali a povzbudivě tloukli ocasy. Mari se pak dotkla Nikovy vlhké tváře. „Budeme se držet poblíž,“ ujistila ho, než se s Jaxomem vyměnili.

Rigel ze svého místa zakňučel.

„To nic, kloučku,“ utišila ho Mari rychle. „Nebudu daleko.“ Davisův plavý teriér Cameron štěkl na přivítanou a olízl Mari tvář, což ji rozesmálo. „Cammy na mě dohlídne.“

Rigel si odfrkl, ale Mari si ho nevšímala a hladila Cammyho, zatímco se teriér vrtěl radostí.

„Uklidni se, Cammymane. Abys nepřevrátil člun,“ domlouval mu Davis. Jeho kumpán se ihned utišil.

„Jaxome, podařilo se ti nadělat díry ve všech zbývajících člunech?“ zajímal se Nik.

„Až na jeden nebo dva na konci řady ve všech – ty poslední byly jen pro jednoho. Soustředil jsem se nejdřív na ta větší plavidla. Doufám, že… že jsem se rozhodl správně,“ odpověděl Jaxom.

„Jo, rozhodl,“ kývl Nik. „Dobrá práce. Teď už mi nedělá takové starosti, jestli nás někdo nepronásleduje.“

„Lesní kmen má plné ruce práce s bojem proti armádě zlodějů kůží, než aby se zabýval námi,“ odtušil Jaxom. „Díval jsem se, jak dlouho jsem jen mohl, a neviděl jsem, že by plul někdo za námi.“

„Cítím se kvůli nim hrozně.“ Mari se zachvěla.

„Kvůli nim?“ zeptal se Jaxom. „Myslíš kvůli kmenu, který se pokusil zabít tebe i Nika?“

Mari na něj pohlédla. „Ne, nemyslím Thaddea a jeho zvrácené bojovníky, které dával dohromady. Myslím zbytek kmene – Ralinu a ostatní lidi nezaslepené nenávistí.“

Jaxom zabručel a už nic neřekl. Popadl Marino odhozené pádlo a zaujal její místo na zádi loďky.

Davis s Mari si vyměnili pohledy. „Je obtížné soucítit s lidmi, které neznáš,“ pronesl Davis tiše. Dotkl se její ruky a podal jí Jaxomovo pádlo. „Děkuju. Že to chápeš a že jsi tak soucitná.“

Přikývla a smutně se na Davise usmála. Toužila po světě, kde soucit není takovou vzácností. Posadila se na záď kánoe. „Jsem připravená.“

„Tak se do toho opřeme a budeme tvrdě pádlovat. Čím dříve doženeme ostatní, tím dřív budeš moct Nika léčit,“ promluvil Davis.

Mari se zhostila svého úkolu a zabírala pádlem do hluboké tmavé vody. Snažila se nemyslet na temnotu pod sebou. Neměla nějaký velký strach z vody, ale jako poutnice vychovaná v klanu Tkalců na vodě moc času nestrávila. Plavat samozřejmě uměla. Všichni členové klanu se to učí už jako děti. Taky rybařili, ale jenom v říčkách a líných potocích, jež protékaly přes území poutníků. Nikdy v řece Willum – tu na západě ovládal Lesní kmen a na východě zloději kůží. Umbrii Mari nikdy ani nezahlédla. Napadlo ji, že to je asi jedině dobře. V noci neviděla na břeh – ani na jedné straně –, a tak Mari předstírala, že je mnohem blíž, než měla pocit, že ve skutečnosti je.

Když se společně rozhodli, že poplují po řece a vydají se přes hory na pláně větrných jezdců, Sheena, Davis a O’Bryan – vedení Antreasem – vysvětlili poutníkům, jak pádlovat v člunech, které Lesní kmen používal. A tak se Mari ohnula a sáhla do zásobárny sil, které si uchovala, když přivolala sluneční oheň, a pádlovala, jak nejvíc mohla. Nevšímala si bolesti v ramenou a poslouchala Davisovy pokyny. „Dobrá práce, Mari. Udržuj tempo. Raz… dva… raz… dva…“

Když se naskytla příležitost, Mari se ohlédla – a pokaždé se jí ulevilo, když viděla příď Nikova člunu. Úplně ztratila pojem o čase, a tak ji překvapilo, když Davis zvolal: „Hej, smečko!“

„Davisi!“ odpověděl O’Bryan dřív, než mohla Mari Nikova bratrance rozpoznat z plujících fleků v dálce, které se před nimi najednou objevily. „Máte Nika a Mari?“

„Ano! Jsme tady!“ zakřičela Mari. „Ale Nik je zraněný. Nemůže jet o moc dál. Musíme zastavit na tak dlouho, abych přivolala lunu a pomohla mu s hojením.“

„Připlujte blíž!“ nesl se zepředu přes tmavou vodu Antreasův hlas. „Přivažte se k O’Bryanovi a my ostatní se vrátíme zpátky k vám.“

„Dobře!“ odpověděla Mari.

Potom se ozval Nik: „S Jaxomem jsme hned za Mari s Davisem. Přivážeme se k nim.“

Mari uvažovala, co má Antreas za lubem. Potřebovali se dostat na břeh, aby mohla přivolat energii luny, ale možná bylo svázání člunů součástí plánu. Každopádně se jí neuvěřitelně ulevilo, když uviděla, jak se k nim přibližuje zbytek smečky.

„U bohyně! Jsem tak ráda, že tě vidím!“ zakřičela Sora, zatímco připlouvala na člunu blíž. Její loďka byla větší – dost na to, aby v ní seděla i Sheena se svým ovčákem Kapitánem a Rose s teriérkou Falou a jejími štěňaty. Chloe, Sořina kumpánka, vykukovala jasnýma očkama ze závěsného šátku, kterým se Sora vybavila, aby mohla nosit štěně u srdce. „Co Nik?“ Sora se ustaraně rozhlédla. „Kde je Nik?“

„Hned za námi,“ ukázala Mari za sebe.

„Jak moc je zraněný?“ zeptala se Sora a začala hned prohledávat pletený košík u svých nohou.

„Nevím jistě. Thaddeus a jeho grázlové ho používali jako terč k tréninku střelby. Má několik tržných ran, které nepřestávají krvácet. Myslela jsem, že jsou jenom povrchové, jenže je tak slabý a pokožku má tak lepkavou, že je mi jasné, že je to vážnější.“

„Hej, Luňanky. Jsem přímo tady. A budu v pořádku. Ovšem budete mě muset asi zašít. Znovu. A tentokrát, želbohu, bez pomoci toho čaje, který mě uspal.“

Antreas k nim připlul v malém člunu, zkušeně pádloval kolem a odhadoval situaci. Mari by si myslela, že jeho rysice Bast, usazená před ní na přídi, vypadá jako socha, kdyby nebylo jejích žlutých očí, které zářily, zatímco se rozhlížela po široké vodě. Potom ze zadní části kánoe vykoukla Danitina hlava a její zuby bíle zasvítily. „Mari! Díky bohyni! Všichni jsme si o vás dělali starosti.“

„Jsem ráda, že jsme zase se svou smečkou, to rozhodně,“ prohlásila Mari.

Antreas zastavil svou kánoi vedle Marina člunu. „Víš naprosto jistě, že musíš přivolat lunu právě teď?“ zeptal se jí.

„Ano. Nik ztratil hodně krve a stále krvácí. Musím přivolat léčivou sílu luny a pak zjistím, jestli budu muset rány zašít, nebo je jenom vyčistit a obvázat.“ Mari se pokoušela prohlédnout skrz tmu na břeh. „Nemůžeme ještě připlout ke břehu?“

„Ne,“ odtušil Antreas zasmušile. „Ještě jsme ani neobepluli ostrov Farma. Vím, že Lesní kmen čelí útoku, takže by nám nemělo dělat starosti, jestli nás pronásledují, jenže nemáme představu, jak velká je armáda zlodějů kůží ani jaké jsou jejich úmysly kromě napadení kmene. Rozhodně si můžou myslet, že patříme ke kmenu a že se snažíme uprchnout. Bylo by pro nás hodně zlé, kdybychom jim dali možnost nás polapit.“

„Mají zloději kůží vůbec čluny?“ zeptal se Davis.

„Umí plavat. Velice dobře,“ odpověděl Nik. „Viděl jsem je.“

„Já taky,“ ozval se nad vodou slabý hlas.

„Wilkesi? Jsi to ty?“ zvolal Nik.

„Jo. S Claudií jsme našli smečku.“ Potom musel přestat mluvit, protože se rozkašlal.

„Mari, nemohla bys Nika prostě obvázat a pár hodin s tím počkat?“ chtěl vědět Antreas. „Když všichni napneme všechny síly, měli bychom se dostat dál proti proudu na místo, kde si můžeme odpočinout a kde bys mohla přivolat energii luny. Naplánoval jsem naši první zastávku asi deset mil odsud. Když budeme mít štěstí, doplujeme tam asi tak za čtyři hodiny.“

Mari zaslechla, jak Wilkes a někdo další, asi Claudia, kašle a dáví do řeky. „Antreasi, vypadá to, že Nik není jediný ze smečky, kdo potřebuje léčivou sílu. A pokud je smečka oslabená, na tvoji plánovanou zastávku nedojedeme.“

„Jsme v pořádku, Mari,“ donesl se k ní Claudiin hlas. Zněl nemocně, vlhce a rozhodně ne jako někoho, kdo je v pořádku.

„Antreasi, mohli bychom zastavit a přivolat lunu, kdybychom věděli, že po nás zloději kůží nejdou?“ zeptala se Sora.

„Na chvíli ano. Ale museli bychom se zase co nejdřív vydat na cestu.“

„No dobrá. To by šlo zařídit,“ prohlásila Sora. „O’Bryane, mohl bys sem připlout, prosím?“

„Jasně! Jdu na to!“ odpověděl O’Bryan odněkud ze středu skupiny člunů. Všechny byly svázány k sobě, obsazeny nervózními členy smečky a naloženy zásobami.

O’Bryanův člun, jedno z těch větších plavidel s více vesly, se brzy objevil před nimi. Mari si všimla, že s ním veslují Jenna a Sara. Jenna se zazubila a letmo na ni mávla, než znovu zanořila veslo do vody. Na jejich člunu nebyli žádní psi a k zádi měli připevněný upravený rám postele naložený zásobami. Uprostřed člunu seděly tři pasažérky. Jednak Lydia, Sařina starší sestra, která si z lesního požáru odnesla popálená záda, a pak další dvě ženy. Když připluli blíž, Mari si s překvapením uvědomila, že ani jednu nezná.

Její prvotní překvapení však vystřídal šok, když se k ní jedna z žen otočila čelem – tváří bez očí!

„Kdo jsou ty dívky?“ zeptala se Mari.

„Zlodějky kůží,“ odtušila Sora nonšalantně. „Narazily jsme na ně cestou ke kanálu. Utíkaly od svých lidí. Tohle je Lilie.“ Mladší dívka – s očima – se s respektem Mari poklonila. „Ta druhá je Holubice. Tvoje Holubice, Mari. Ta z tvého snu.“

Mari to prudce zasáhlo a ihned pochopila, že Sora myslí ten sen, o němž jí vyprávěla. Jak holubice hledala u smečky bezpečí a jak ji matčin hlas pevně nabádal, že by jí měla poskytnout útočiště, ale jen pod jednou podmínkou.

„Přinutila jsi ji přísahat?“ zeptala se Mari Sory.

„Přinutila, Luňanko,“ odpověděla dívka bez očí. „Jsem ráda, že poznávám i druhou vládkyni této smečky.“

Mari neměla na zdvořilosti čas a ani chuť. „Co bylo to stvoření na hřebenu? To s těmi rohy?“

„To byly parohy, Luňanko. Je to Bůh Smrti. Právě před Ním jsme Lilie a já utekly.“

Mari se zmocnilo neblahé tušení a zachvěla se. „Jaké jsou úmysly Jeho armády?“

Holubice nezaváhala. „Porazit Jiné, kterým říkáte Lesní kmen, a přestěhovat lidi z otráveného města do lesa.“

„Myslíš, že nás bude pronásledovat?“ zeptala se Sora.

Holubice pokrčila hladkými rameny. „Nemůžu mluvit za Boha Smrti. Byla jsem Jeho vězeňkyní, nesvěřoval se mi, takže vám můžu jenom zopakovat, co jsem Ho slyšela říkat. Zmocnit se města ve stromech bylo Jeho snem již dlouho. Nemluvil o tom, že by toužil zajmout vaše lidi, obyvatele země, ale přísahala jsem, že budu mluvit pouze pravdu, a tak musím přiznat, že pokud ví, že jsem s vámi, věřím tomu, že by se za mnou mohl vydat.“

„Jaká je pravděpodobnost, že Bůh Smrti ví, že jsi s námi?“ zajímal se Nik.

„Neví, že jsme s Lilií utekly,“ odpověděla Holubice. „Nezjistí, že jsme zmizely, dokud se pro mě nevrátí do města.“

„Holubice, musím ti položit mnohem víc otázek,“ prohlásila Mari. „Ale ty počkají. Antreasi, zdá se, že je bezpečné tady zastavit – i když jen nakrátko.“

Antreasův povzdech se nesl nad hladinou. „Dobrá, povolej sílu luny a pomoz Nikovi, Wilkesovi a Claudii s léčbou, musíš to však udělat odsud. Musíme zůstat uprostřed řeky. Kdybychom se přiblížili k ostrovu, mohli bychom se chytit do nepředvídatelných proudů – a stejně tak na opačném břehu.“

„Můžeš to udělat? Přivolat lunu z vody?“ zeptal se Nik.

Mari a Sora si vyměnily pohledy. Sora pokrčila rameny.

„Ještě jsem to nikdy nedělala a nepamatuju si, že by se máma někdy zmínila o tom, že by přivolávala lunu na vodě, ale pokusím se o to,“ odpověděla Mari.

„Doufám, že to bude fungovat,“ poznamenal Antreas. „Mnoho nocí strávíme připoutaní k sobě a ukotvení na řece.“

„Takže se to budeme muset naučit,“ zamumlala Mari spíš pro sebe, přesto jí Danita odpověděla.

„Dokážeš to, vím, že ano. Luna je luna. Je všude, dokonce i tady na vodě,“ pronesla Danita.

„Myslím, že je zejména na vodě,“ přidala se Jenna. „Když jsem byla v zajetí v hausbótech na kanále, snažila jsem se zůstat v noci co nejdéle vzhůru, abych se mohla dívat na odraz luny ve vodě. Byla to nádhera. Strašidelná zelená hladina kanálu se proměnila ve stříbrnou, tak známou. Bylo to při té hrozné depresi to jediné, co mi pomáhalo vzpomenout si na domov.“

Několik dalších žen, které byly uvězněny stejně jako Jenna, souhlasně mumlalo a Mari pocítila k těmhle lidem vděčnost.

„Děkuju vám, Jenno a Danito. To jsem potřebovala slyšet.“ Otočila se k Jaxomovi a napřáhla k němu ruku. „Pomoz mi přejít zpátky k Nikovi.“ Znovu si opatrně vyměnili místa a přenesli Fortinu na člun k Jaxomovi.

„Hej, to je další pes?“ zeptala se Sora.

„Ano!“ Jaxomova radost připomínala sluneční paprsek. Když se k němu štěně přitulilo a s láskou k němu vzhlédlo, Jaxom zářil takovou radostí, že to viděla celá smečka. „Tohle je Fortina. Je moje kumpánka.“

„U podělaných broučích koulí! Fortina?“ Sheena zírala na štěně s otevřenou pusou. „Ale její kumpánkou je Maeve.“

„Už není.“ Jaxom Fortinu ochranitelsky objal. „Fortina utekla od Lesního kmene a vybrala si mě. Řekla mi svoje jméno a teď patří ke mně. Napořád. Že mám pravdu, Mari? Je to tak, Niku?“

„Samozřejmě,“ prohlásila Mari hbitě, protože obavám v Jaxomově hlase rozuměla. I jí se jen z pomyšlení, že by měla přijít o Rigela, dělalo zle.

„Fortina opustila Maeve,“ vysvětlil Nik. „Nikdy jsem nic takového nezažil – dokonce jsem o tom ani neslyšel –, ale to štěně si vybralo nového kumpána a tím je Jaxom.“

„Já už o tom slyšel. Stane se to zřídka, ale může k tomu dojít, pokud je pes týraný,“ ozval se Wilkes, než se rozkašlal tak silně, až taky dávil do řeky.

„Ráda si ten příběh poslechnu, až tě vyléčím a až budeme v bezpečí,“ pronesla Mari. Na chvíli se zarazila, než se obrátila k Jaxomovi. „Neměj strach. Nikdo se ti nikdy nepokusí Fortinu vzít.“ Potom se otočila k Soře. „Povolám teď lunu.“

Sora přikývla. „Potřebuješ ode mě něco?“

„Soustřeď se se mnou. Mysli na lunu a její krásu a na to, jak je všude kolem nás.“

„Udělám to. Spolehni se, Mari.“

„Můžeš se spolehnout i na mě,“ pronesla dychtivě Danita.

Přidala se k ní i Isabela. „Já se budu taky soustředit, Mari!“

„Já taky,“ ozvala se Jenna a usmála se na svou kamarádku a Luňanku. „Neumím přivolat lunu, ale pokusím se pomoct.“

„Já taky, Luňanko!“ zakřičel další člen smečky.

„I já!“

„Já taky!“

Mari záhy vstoupily do očí slzy vděčnosti. Obklopily ji láska a podpora jejích lidí – připadala si díky tomu nepřemožitelná.

„Děkuju vám všem.“ Potom zvedla hlas. „Potřebuju, aby člun s Wilkesem a Claudií připlul blíž, abych se jich mohla dotknout.“

„Už jsme na cestě!“ Mari rozpoznala hlas Masona, Jaxomova mladšího bratra. Brzy spolu se Spencer, mladou poutnicí, jejíž píle a energie si Mari čím dál víc považovala, připluli s člunem blíž a přesunuli se na místo po boku Marina kajaku, které uvolnil Antreas. U jeho druhého boku stála Sořina kánoe.

Mari opatrně, aby neztratila rovnováhu, přistoupila k Nikovi a zadívala se na Soru. „Připravená?“

„Vždycky,“ odpověděla druhá Luňanka.

Mari zavřela oči a v duchu si začala kreslit obrázek. Načrtla širokou, tichou řeku a na ní si představila skupinku člunů. Pečlivě nakreslila kajak, ve kterém byla s Nikem, a stejně tak vedlejší loďky, Masonovu a Sořinu. Třikrát se zhluboka nadechla, pokaždé pomalu vydechla a představila si, jak sahá hluboko do tmavé vody, až na bahnité dno řeky. Potom zvedla ruce, zaklonila hlavu, otevřela oči a pronesla prastaré zaříkání. Jen slova mírně přizpůsobila té novince, že přivolávala lunu z řeky.

„Za Luňanku se já prohlašuji!

Bohatě obdařená se tobě odhaluji.

Ač teď pod nohama pevnou zem nemám,

o mocné světlo tvé volám a žádám.

Jako tvá věrná Luňanka volám tě,

najdi své milující a upřímné dítě.

Matko Země, pohledem kouzelným pomoz mi,

stříbrnou sílu za noci na řece propůjč mi.

Přijď, převzácná záři – po okraj naplň mě,

by tvou léčivou moc poznali ti v péči mé.

Právem krve a zrození jsem průchodem

pro dar Bohyně, jenž je mým osudem!“

Mari si dál v duchu představovala obrázek, který tak pečlivě stvořila, a přidala k němu jasnou noční oblohu se zářivou lunou. Z té luny vytáhla paprsky světla a ty pršely z výšky na zem v hustých jasných provazcích a zaplavovaly Mari stříbrnou léčivou magií.

Cítila její chladnou sílu a rychle dokončila obraz tak, že načrtla, jak stříbrná síla prochází jejím tělem a vytéká jí z rukou. Zároveň s láskou položila dlaně na Nikovu skloněnou hlavu.

Když znovu promluvila, její hlas byl umocněn silou zářivé, ale neviditelné luny.

„Niku, omývám tě z ran a vyčerpání a obdarovávám tě láskou naší Velké Matky Země!“

Nik držel hlavou skloněnou, po chvíli ji však zvedl a zářivě se na Mari usmál. Protože sama Mari plála mocí luny, jasně viděla, že Nikovy tváře opět získaly zdravou růžovou barvu.