Copyright © Daniel Polman, 2023

All rights reserved

ISBN: 978-80-242-9247-2-5

Obsah

Má drahá Blanko!

Prolog

Mrázkovi

Jiráskovi

Manželé Vlasta a Jan Mrázkovi

Šťastná rodina

Dětství v pohybu

Mládí plné radostí i starostí

Dva roky šťastného manželství

Šrouby se utahují

Nebyl to jenom zlý sen

Blančina noční můra

Už ho máme

Náraz do zdi

Němá svědectví stěn rudého gestapa

Touha je silnější než strach

Tichá pošta o zrádci

Konec nadějí

Kapky dobra v moři zla

Vrchol zla

Divadlo za rudou oponou

Stateční se nevzdávají

Bonex a Valdice

Sychravé ráno

Hluboko pod úrovní

Vzácná shledání v Jáchymově

Naděje uprostřed temnoty

Návrat domů

Svázaná křídla svobody

Těžké časy

Amnestie

Druhý dech

Vráťova třináctá komnata

Svítání na lepší časy

Srpen 1968

Roky smutku a beznaděje

Normalizace

Mistrovo přání

Blanka a Vratislav Čílovi

Epilog

Významné osobnosti

Doplnění k vybraným postavám

Zdroje

Poděkování

O autorovi

Psáno s obdivem a úctou k lidem, jimž statečnost

a čest nedovolily uhnout z cesty lemované ušlechtilými lidskými vlastnostmi a hodnotami. Přes veškerá krutá příkoří po ní odvážně kráčeli, a dokonce našli i sílu pomáhat svým souputníkům. Tato hodnotná a pevná cesta tu zůstane i pro další generace. Čím více lidí se po ní vydá, tím lepší bude svět.

Daniel Polman

Má drahá Blanko!

Jsem vděčna osudu, že jsme Tě s Janem díky festivalu Mene Tekel mohli potkat a téměř dvě desetiletí se těšit z Tvého přátelství. Zůstáváš pro mne symbolem solidarity, vzdoru, cti a síly ducha. Skláním se před Tvou obětavostí, charakteristickou pro Tvůj pohnutý život, plný bojů proti nespravedlnosti, lidské malosti a krutosti komunistické zvůle. Ani v nejtěžších životních zkouškách jsi neztratila důstojnost a hrdost. S přirozeností a energií sobě vlastní jednáš, jak Ti rozum a srdce káže ve prospěch druhých, slabších, potřebnějších. Tvé pohnutky jsou ryzí, vlastenecké, křesťanské. Tvé činy jsou inspirativní a dodávají naději nám, kteří hledáme a pochybujeme.

Děkuji Danielu Polmanovi, že citlivým, přesvědčivým způsobem převedl Tvůj mimořádný příběh odvahy i pokory do literární podoby. Obraz touhy, bolesti, příkoří a zápasu o duši člověka je mozaikou mnoha nezaměnitelných osudů, propojených Tvou láskyplnou i nezkrotnou povahou. Společné dílo autora a holky statečné přináší svědectví, z nichž běhá mráz po zádech. Téměř dokumentárním způsobem mapuje dobu i činy.

Smekám přede všemi, kteří na hranici života a smrti nezradili své přátele, své svědomí. Nevím, zda bych obstála. Donedávna jsem věřila, že utrpení, jemuž jsi byla vystavena Ty a mnoho tisíc politických vězňů, zůstane jen varovným mementem. Bohužel opět řinčí zbraně a naše společnost se nachází v bodě zlomu. Zůstaňme věrni odkazu statečných dcer a synů naší země.

Děkuji Blanko, Danieli, děkuji všem, kteří vnášíte světlo do našich životů.

Daniela Řeřichová dramaturgyně, spisovatelka

a spoluzakladatelka festivalu proti totalitě Mene Tekel

červen 2023

Prolog

Nikdy bych se neodvážil o Blance Čílové hovořit jako o „holce“, jelikož ji považuji za ukázkový příklad dámy. Slovo „dáma“ v současné době evokuje především vnější krásu ženy. Nicméně tato kniha je o ženě, která si je dobře vědoma, že to největší bohatství lidské osobnosti se ukrývá uvnitř, v jejím srdci a v její duši. Blanka Čílová je dáma se vším všudy. Ani tu vnější stránku nezanedbává, denně cvičí, a i když je to již několik let, co překročila devadesátku, mohli by jí vitalitu a duševní svěžest závidět o několik generací mladší lidé.

Blanku jsem poprvé poznal jako malý kluk, protože se často setkávala s mými rodiči a taky babičkami a dědy, s nimiž prožívala radosti i příkoří různých období. Už jako mladé děvče poznala rod Polmanových, kteří provozovali obchod s nádobím a porcelánem: „Bydleli jsme nedaleko od sebe a já už jako dítě k nim chodívala ráda do skladu a prozkoumávala všechny ty věci, které tam měli. Tvoje prababička Žofinka sedávala na dřevěné lavičce, a když mě spatřila, hned mě zvala dál a říkala mi, ať se jdu podívat na nové věci, které jim přišly. Měla se mnou úžasnou trpělivost a dědeček také. Prohlížela jsem si všechny ty malované hrnečky a talířky, které jsme doma neměli. Občas mi i nějaký malovaný hrneček nebo talířek s pohádkovými motivy věnovala. Moc jsem si jich považovala a měla je schované jako talismany i pro svoje potomky, ale při stěhování k Čílům se po nich nějak slehla zem. Když byly na Pace trhy, tak mívali pronajatý plac u berního úřadu. Tam už provozoval živnost i jejich syn, tvůj děda Olda. Já jsem obcházela celé prostranství od rohu k rohu a hlídala, aby tam někdo něco neukradl. Vždycky jsem za to dostala něco do kasičky. No a potom shodou okolností chodil tvůj táta Pavel s naší Blankou do první třídy. Po odpoledních si spolu často hrávali doma nebo chodili na louku u Mádlů. Vzniklo mezi nimi přátelství, které trvá dodnes.“

Se členy rodiny ze strany mé mamky se Blanka poznala ve sboru Jednoty bratrské už za druhé světové války: „To bylo jediné místo ve městě, které bylo svobodomyslné. Člověk nemusel mít tak velký strach jako všude jinde.“ Nacistické zlo se ale nevyhnulo ani tomuto místu. Gestapo zatklo dr. Plecháče, Miladu Zívrovou, dceru tehdejšího starosty, a dalších deset Novopačáků. Z koncentračního tábora se jich vrátilo pouze šest.

Po revoluci v roce 1989 Blanka pomáhala mým prarodičům Jardovi a Libušce Karhanovým s odškodněním a žádostí o restituci továrny ve Štikově, kterou jim komunisté zabavili. Přes Konfederaci politických vězňů České republiky mu sehnala dotazníky a také předala potřebné kontakty, na koho se má obrátit.

Jako dítěti mi většina lidí ve věku mých prarodičů a praprarodičů připadala stejná. Ale z Blanky jsem už tenkrát vycítil zvláštní energii a sílu. Vždy byla žena činu. Do všeho se vrhá s vervou, pevnou vůlí a touhou pomoci druhým. Když nepomáhá, snaží se své okolí potěšit. Žije pro druhé, proto je její osobnost a celá její dosavadní životní pouť nevšední, bohatá a výjimečně inspirativní. Věřím, že po přečtení této knihy mi dáte za pravdu, že si vše zaslouží zaznamenat a předat to dalším generacím.

Blančina cesta životem byla často lemována trním a mnohdy před ni postavila i zdánlivě nepřekonatelné překážky. Nejen že se s nimi musela sama popasovat, ale také přes ně pomáhala svým příbuzným, kamarádům a dalším blízkým. Kromě zmíněné vůle a vnitřní síly musela disponovat i mimořádnou odvahou. Když jsem byl u ní doma v době sílící koronavirové pandemie, abych jí oznámil záměr začít psát tuto knihu, zeptal jsem se, jestli si mám vzít přes pusu respirátor. Odpověděla mi: „Ne, neřeš to, víš co, já to tak neberu. Jsem holka statečná.“ S vědomím negativního testu na covid z předchozího dne jsem zůstal v klidu i já. Když jsem přišel znovu k brance jejího domu a mával jí na rozloučenou, probleskla mi ta věta znovu hlavou. V tu chvíli jsem si uvědomil, že název knihy, na níž jsme se před chvilkou domluvili, už mám vymyšlený. Holka statečná!

Mrázkovi

Marie Mrázková, hluboce věřící žena a zároveň jedna z nejvíce inspirativních osobností pro svoji vnučku Blanku Čílovou, přivedla na svět celkem šest dětí. Mezi nimi byl i Jan, otec Blanky. Po celý život mu neřekla jinak než Jeníčku. Marie totiž své bližní milovala nadevše. Byla krkem velké rodiny, na němž stála výchova dětí a zajištění chodu domácnosti. Její manžel Josef Mrázek byl velmi zaneprázdněn svým povoláním adjunkta v lesní správě, které vykonával velmi svědomitě. Práci v panských lesích začínal

brzy ráno a domů se vracel povětšinou v podvečerních hodinách. Když zavítal zrovna do vzdálenějších končin, musel oželet oběd, který Marie s láskou připravovala a servírovala na jídelní stůl.

Jan byl odmala veden k důslednosti a píli. Odrazilo se to i v jeho přístupu k učení. Na měšťanské škole v Kostelci nad Orlicí patřil k premiantům a ředitelem školy byl navržen na další studia. Nicméně početná rodina neměla peněz nazbyt, a tak musel do učení. Stal se z něho dámský a pánský krejčovský Mistr. Zrovna když se rodina těšila z návratu tehdy devatenáctiletého Jeníčka z války, čelila tvrdé zkoušce. Jejich venkovské stavení zachvátil oheň a Mrázkovi přišli takřka o celý majetek. Dokonce i cennosti, rodné listy a všechny důležité dokumenty se obrátily osudného dne v prach. Tenkrát žádné pojistky neexistovaly, naděje se musela hledat v lidech. A ti se sami přihlásili. Solidarita v obci byla velmi silná, i když se všichni museli potýkat s následky nedávno skončené války. Největší pomoci se Marii a Josefu Mrázkovým dostalo od jejich dcery, která pracovala jako vychovatelka dvou dětí v židovské rodině továrníka Fischera v Dobrušce a které se podařilo naspořit poměrně dost peněz. Pro rodiče a bratra Rudolfa za ně nechala postavit rodinný domek v Ledcích.

Pokud budeme hledat v životě Blanky Čílové nějakou osobu, která ji výrazněji ovlivnila, pak to bude babička Maruška. Svá vnoučata vedla k lásce k ostatním lidem, k Bohu i ke všem darům přírody. Každé ráno sáhla po Bibli poležené na malém stolečku přímo za oknem, v létě nazdobeným muškáty. Zatímco na druhé straně skla se rodil nový den, předčítala dětem vybranou kapitolu a později také zapěla pár úryvků z kancionálu. Nikdy nezapomněla přítomné děti pohladit po hlavě. Jejím nejčastěji citovaným textem byla slova Izaiáše: „Naučte se konat dobro! Jednejte spravedlivě a jednejte tak, abyste pomáhali všem, kdo musí snášet příkoří.“ Malá Blanka, která ji se zaujetím poslouchala, si tato slova vzala k srdci a bezezbytku se jimi řídí po celý svůj život.

Dětem dopřávala také dobroty, které svým kuchařským uměním vykouzlila vždy, když čekala jejich návštěvu. Nejoblíbenější mezi mlsnými jazýčky byly podplamenice, vdolky podle vlastní receptury. Jejich vůně se linula z pece na chodbě a prostoupila stejně jako její láska každičký kout domu.

Podávala je s povidly, která připravovala nejčastěji ze spadaných jablek a švestek. Nic ze zahrádky pečlivé hospodyně nepřišlo nazmar. Omladinu vedla také v duchu hesla „bez práce nejsou koláče“, a tak neváhala zapojit vnoučata do chodu domácnosti. Děti jí pomáhaly udržovat pořádek, na němž si zakládala, a práci pro ně našla i na zahradě. Oblíbenou aktivitou dětí bylo nošení vody ze studny. Blanka svýma modrýma očima bedlivě pozorovala vodní hladinu, aby vodu nevyšplouchla na zem, protože na to byla babička trochu háklivá. U Marie Mrázkové plynul život vesele, měl příchuť vůní různých dobrot a nebylo rozdílu mezi zábavou a prací. U paní Mrázkové rozhodně nebyla nuda.

Jiráskovi

Zatímco u Mrázků byla hlavní hybnou silou babička, u Jiráskových ve Valdově fungovala rodina především pod taktovkou dědy Václava. Jedno měly obě rodiny shodné – na svět přivedly každá šest dětí, a co se studií týče, mohly je dopřát jen části z nich. Zručný truhlář Václav vedl dílnu s jedním zaměstnancem a dvěma učedníky. O chod domácnosti včetně zajištění jídla pro všechny truhláře se starala babička Tonička. Mezi šesticí dětí byla také Vlastička, pozdější maminka Blanky Čílové. Stejně jako její budoucí manžel ukončila školu s vynikajícími výsledky. Vysvědčení zdobily samé jedničky, což bylo jasnou vstupenkou do světa dalších studií. Tou dobou zatěžovala rodinný rozpočet studia starších sourozenců. Vlasta tedy musela se svojí sestrou nastoupit do učení. Ve Stöcklerově textilní továrně se z nich staly zručné tkadleny. Více štěstí na cestě za vzděláním pak měla jejich nejmladší sestra. Vystudovala obchodní školu a poté, co se provdala do Prahy, pracovala v kanceláři prezidenta dr. Edvarda Beneše. Vlasta byla na počátku války v roce 1939 nasazena k panu Kutnarovi do cukrárny. Doba vyžadovala i změny povolání, což pro mladou novopackou ženu znamenalo otevírání nových obzorů a možností, jak se zdokonalit v různých praktických dovednostech. Náročná škola života Vlastu zocelila a nejednou se jí hodila.

Kromě toho, že měl Václav plné ruce práce s vedením truhlářské dílny, měl na starosti také vesnickou kroniku. Kreativní nebyl pouze v práci se dřevem, ale bravurně si poradil i s psaným či mluveným slovem. Malou vnučku

Blanku a další omladinu často zabavoval vyprávěním pohádek. Děti ani nedutaly. Jindy však bylo ve Valdově rušno, protože se u Jiráskových scházeli potomci všech pěti Vlastiných sourozenců. O hladové krky se starala babička Tonička. Zatímco se malá Blanka s dalšími dětmi usadila na voňavá dřevěná prkna před truhlárnou, Tonička jim přinesla skvělou svačinu. Společně si tak mohly vychutnat chuť, vůni i krásu poctivého venkovského života. Babička Mrázková měla své vyhlášené podplamenice, největším hitem pro mlsné strávníky u Toničky byly bramborové bavorské vdolky, podávané nejčastěji s kozím sýrem a různými druhy marmelád.

Manželé Vlasta a Jan Mrázkovi

Vzdálenost podkrkonošského Valdova a rovinatého kraje opočenského byla výrazná, stejně jako odlišnost obou těchto koutů na opačných koncích Královéhradeckého kraje. Přesto se životní dráhy Vlasty Jiráskové a Jana Mrázka proťaly. Stalo se tomu v Bolehošti u Opočna na vesnické zábavě. Právě sem, konkrétně na Rybínův statek, byla mladá Vlasta poslána na „zkušenou“. Jan se zakoukal do krásných světle hnědých očí pohledné Vlasty a jí zase imponoval sympatický urostlý Jan s modrýma očima, lesknoucími se pod černými vlnitými vlasy. Ukázkový příklad lásky na první pohled.

Říká se, že láska hory přenáší, ale tentokrát nechala hory horami a přenesla Jana směrem k nim. Konkrétně do Valdova, domova Vlasty. Láska byla tak silná, že opustil svůj milovaný rodný kraj a začal nový život v Podkrkonoší. Věrný zůstal svému řemeslu krejčovského tovaryše. Jako salonní Mistr si potrpěl na pěkné oblečení. Bez kravaty by nešel snad ani nakrmit králíky na zahradě. Také Vlasta byla ukázkou dámy, dbající na čistotu a eleganci bez ohledu na to, zda jde mezi lidi, nebo vařit k plotně. Na halence nechyběla třpytící se brož a v neděli si oblékala bílé háčkované rukavičky a klobouk. Slavnostní garderobu doplňovala nezbytná kabelka.

Spojovala je celá řada dalších věcí. Jednou z nich byla neustálá touha pomáhat ostatním lidem. Vlasta byla velmi pracovitá žena a často chodila pomáhat i na pole, kde dostávala za práci naturálie, o které se dělila s potřebnými.

Svým založením byla praktická, nebojácná a velmi rozhodná. Vždy si uměla poradit především díky své píli a pevné vůli. Jan byl zase velmi duchovně založený. Za války studoval teologii a celých 40 let působil jako laický kazatel v Jednotě bratrské. Své city ventiloval také v básních, které sepisoval, až vznikla jeho rodinná sbírka. Zajímal se o historii a neustále se vzdělával v krejčovském oboru na úrovni praktické i teoretické. Zmíněné kvality obou osobností se následně proťaly v mimořádném charakteru jejich dcery Blanky.

Společnou zálibu našli také ve sportu, především pak v cyklistice, které se věnovali do vysokého věku. Jejich jízdy vedly například až do Janova rodiště, tedy do 80 kilometrů vzdáleného opočenského kraje. Jan se ani po přestěhování nevzdal svého oblíbeného fotbalu. Hrával ve Valdově a v Kumburském Újezdě. Vydržel u něj i po úrazu kolene, když vykonával funkci rozhodčího.

V sobotu 13. září 1924 se příběh, který začal láskou na první pohled během vesnické zábavy nedaleko Opočna, rozrostl o další významnou kapitolu. Evangelický kazatel Petr Marušiak z Libštátu prohlásil v prostorách modlitebny Jednoty bratrské v Nové Pace Vlastu a Jana za manžele. Jejich životní cesty se oficiálně navždy zkřížily a pokračovaly pod společným příjmením. Peněz v obou rodinách nebylo na rozdávání a bylo potřeba šetřit na důležité věci, jakým byla i stavba domu, a tak slavnostní hostina proběhla v rodinném kruhu ve Valdově v truhlářské dílně. Ve všední dny se pilinami zaprášené ponky odpoledne proměnily ve slavnostní stoly, které kromě ubrusů ozdobily ty nejlepší dobroty, jaké dokázaly šikovné ruce maminek a babiček v provoněných kuchyních připravit.

Zázemím pro společné rodinné soužití se Vlastě a Janovi stal byt u kameníka Horáka nad kapličkou v Gebauerově ulici. V podnájmu žili celkem šest let, během kterých se jim podařilo našetřit většinu peněz potřebných na stavbu domu. Jeho dostavbě předcházel ještě jeden mnohem významnější výsledek společného soužití. „Když to bude holčička, mohla by se jmenovat Vendulka po dědovi Václavovi,“ přemýšlela nahlas Vlasta a odstartovala další z debat o jménech jejich potomka, který se brzy podívá na světlo boží.

„Vlastičko, mně by se moc líbilo jméno Blanka…,“ odvětil prosebným tónem Jan. Neměla sebemenší důvod mu nevyjít vstříc. Věděla, že její muž má rád francouzskou kulturu, kterou poznal během války, a právě v ní patří jméno Blanka k tradičním. Zaujal ji také jeho původ z latinského „blancus“, značícího čistotu a nepopsaný list, do kterého otisknou svoji rodičovskou lásku. Přistihla se, že jí imponují i vlastnosti, jakými oplývaly mnohé historické osobnosti nesoucí toto jméno. Jana překvapilo, jak snadno se jinak neústupná Vlasta s jeho návrhem ztotožnila. Ve čtvrtek 27. září roku 1928 se jim narodila holčička. Blanka!

Stalo se tak ve Valdově u rodičů, kde měla Vlasta na porod patřičné soukromí a hygienické zázemí. Dramatičnost Blančina příchodu na svět jako by předurčila charakter její další životní poutě. Byl bojem, který společně se statečnou maminkou vyhrála. Tak jako mnohokrát v další budoucnosti se nevzdaly a udělaly tím svému okolí velkou radost. Malá dcerka se rozhodla přijít na svět rovnýma nohama, a nikoli hlavičkou napřed, jako tomu je běžně. Důležitou roli sehrála i třetí statečná žena. Velmi komplikovaný porod už od odpoledne zkušeně vedla babička Lárová. Malá Blanička se poprvé nadechla až před jednou hodinou ranní. Nepřiletěl s ní tedy čáp, ale přivezl ji na koni samotný svatý Václav. V rodném listě má sice uvedeno 27. září, nicméně kalendář byl tou dobou již otočen na sváteční den, kdy si připomínáme významného českého patrona.

Šťastná rodina

Malá Blanička dala životu novomanželů Mrázkových zcela nový náboj.

„A teď už, Vlastičko, zbývá jen dostavět ten náš domek v Erbenově ulici. Strom jsem už vysadil a Bůh nám dal krásné zdravé děťátko. Co více si můžeme přát?“ „Nic jiného, Jeníčku, než ať jsme všichni zdraví,“ odpověděla svému manželovi Vlasta, která svým praktickým přístupem k životu dokázala vždy udeřit hřebíček na hlavičku. Představa, že své rodinné štěstí budou sdílet pod vlastní střechou, poháněla Jana k mimořádnému pracovnímu nasazení. Z Jablonce nad Nisou, kde pracoval v krejčovském salonu u Šimánků, přijížděl často pozdě. Doma ho čekala starostlivá náruč manželky, něco dobrého k snědku a to nejcennější – malá Blanička, do jejíchž modrých očiček by vydržel koukat věky. Pochoval si ji však jen krátce, pak už sundal svoji kravatu a slušivý oblek, rychle na sebe hodil praktičtější, stále však elegantní ošacení a vyrazil z bytu u Horákových do Erbenovy ulice. „Rovnou vezmi dole pár latí a pojď nahoru. Počasí nám přeje, pozítří můžeme mít pobitou celou střechu, Jendo,“ zaúkoloval svého zetě Václav Jirásko. Janův letmý pohled utkvěl na konturách postavy kontrastující vysoko nad ním v zapadajícím slunci. Během sekundy si uvědomil, jak důležitou oporu v pantátovi získal. Pomohl mu svýma pracovitýma rukama, přispěl cennými radami a materiálem z truhlářské dílny. „Ano, přinesu, už běžím, tatínku,“ vyrazil Jan směrem k oranžové obloze nad postupně dokončovanou stavbou. Vědomí, že každý zatlučený hřebík přibližuje okamžik, kdy bude moci sevřít v náruči Vlastičku i malinkou Blaničku v jejich vlastním domě, ho pohánělo jako dravá voda mlýnské kolo. Po narození malé holčičky čas plynul rychleji. Vlasta o malou dcerku pečovala s příkladnou starostlivostí a ryzí láskou. Ani v této životní fázi však nezapomínala na své nejbližší a potřebné. S kočárkem nachodila v Nové Pace a okolí stovky kilometrů. Kolečka nezatěžovalo pouze lehounké tělíčko drobné Blaničky, často to byl nejrůznější proviant, kterým svému okolí rozdávala radost a mnohdy poskytovala i záslužnou pomoc. Zrychlené tempo života jako by se promítlo i do stavby v Erbenově ulici.

„Připíjím na vaše zdraví a přeji vám, ať vás v tomto domě provází štěstí, zdraví, láska a boží požehnání,“ pronesl Václav a pozvedl sklenku vína směrem k modrému nebi. Svíraly ji mohutné mozolovité prsty, které výrazně přispěly k dokončení stavby, jež znamenala pro Mrázkovy další významný životní milník. V domě, kam se v roce 1930 nastěhovali, byla tehdy celá rodina i všichni kamarádi, kteří přidali ruku k dílu. Jan jim všem ze srdce poděkoval a nezapomněl dodat: „Pamatujte, že v tomto domě budou pro vás dveře vždycky otevřené, je to i váš domov a vždy budete srdečně vítáni.“ Dva roky po narození Blaničky bydleli konečně ve svém.

Jedno břemeno bylo s domem ovšem stále spjato. Hypotéka. Zakoupit pozemek a postavit vilu nebyl v žádné době laciný špás. Dvoupodlažní stavba nabízela dostatek prostoru pro dvě rodiny, a tak se naskytla příležitost přinášející tenkrát tolik ceněnou a nezbytnou vzájemnou pomoc. Nájemníky pokojů v horním patře se stali sourozenci Marie, Libuška a Bedřich Syřinkovi. Jejich rodina v Nové Pace provozovala trafiku a na bydlení jim příliš prostředků nezbývalo. Jan byl sice zaměstnán v bohatém jabloneckém regionu, prosperujícím především díky sklářskému a textilnímu průmyslu, čemuž odpovídal i jeho plat, nicméně alespoň pár drobných do kasy na hypotéku a na chod domácnosti se hodilo. Syřinkovi byli naopak šťastní, že mohou bydlet velmi důstojně za zcela mimořádných podmínek. Hlavní motivací pro nastěhování nájemníků do domu bylo pro Mrázkovy tak typické podání pomocné ruky. Pomoc trvala celých pět let.

Malá Blanička vyrůstala v láskyplné péči rodičů, babiček i dědů, nicméně součástí jejího raného dětství se stali i Syřinkovi. Nejčastěji se s nimi potkávala na zahradě, kde se projevovala její dobrodružná nátura. Chvíli neposeděla, neustále lítala okolo domu obehnaného vysokým dřevěným plotem, který jí jasně vymezoval hranici, kam sahá její dětské království a kde začíná svět, v němž musí být v doprovodu svých nejbližších. Bedřich si s tenkrát o dost mladší holčičkou hrát moc neuměl, zato jeho sestry ji dokázaly zabavit náramně. Obě byly vynikající pěvkyně, které zpívaly v církevním sboru. Marie často zvala Blanku před opony divadélka, které vyrobil dědeček Václav ve své valdovské dílně. A nebyly to žádné jednoduché divadelní kousky, nýbrž nádherně zazpívané operety. Ve vile v Erbenově ulici vzniklo přátelství, které vydrželo až do smrti Marie (provdané Morávkové) v roce 2020.

Dětství v pohybu

Záliby malé Blaničky pomalu, ale jistě začaly vybočovat ze směru, jaký byl v očích ostatních přirozený. Dcera krejčovského Mistra si přece měla hrát s panenkami a po vzoru tatínka jim šít nejrůznější garderoby. Ručičky šikovné měla, ale zdaleka ne tak jako její tatínek. A trpělivosti bylo Janovi do vínku dáno také o poznání více. Blančiny nohy a zbytek těla měly sílu a výbušnost dynamitu. Své atletické kondice a gymnastické zdatnosti si byla brzy dobře vědoma. Panenky nechala panenkami, a když se naskytla možnost, raději pelášila někam za kluky, které v mnohém předčila. A jelikož po mamince zdědila i jistou dávku ctižádosti a neústupnosti, ráda své přednosti v chlapeckém kolektivu dokazovala. Zlomila tak nejedno mužské ego, když vylezla výš, běžela rychleji a skočila dál. Tatínek tak místo šití věcí na panenky spravoval Blaničce oblečení nesoucí viditelné stopy po dobrodružstvích v chlapeckém kolektivu.

Největším eldorádem Blanky a jejích kamarádů byl vedle lesíků a luk prostor mezi měšťanskou školou, Matysovou vilou a dřevěným železničním mostem, kterému ve městě neřekl nikdo jinak než „dřevěňák“. Právě přes něj sem Blanka ve volném čase přibíhala z Erbenovy ulice celá napjatá, jaké dobrodružství zase s kluky podniknou. Vedle klasických her na honěnou a schovávanou tu probíhaly i trochu odvážnější akce. Zejména o letních prázdninových dnech, kdy dozrávalo ovoce, se šibalská očka malých neposedů upínala k místnímu sadu pana Fejfara, který svoji vyhlášenou úrodu nabízel na trzích. „Kluci, já tam zkusím vylézt!“ prohlásila rozhodně Blanka, jediné děvče mezi šesti kluky. Hlavy měli zakloněné, civěli do koruny vysoké jabloně, v níž se červenala sladká jablíčka. Stejně jako Eva s Adamem v ráji ani děti neodolaly lákavé výzvě. Ostatně zakázané ovoce jim chutnalo vždycky nejlépe, protože nebylo jen sladké, ale mělo onu zvláštní příchuť něčeho, co člověk nemá každý den a co by vlastně ani mít neměl. „Hlavně nesleť a pozor na ty suché větve,“ ozývalo se odspodu, zatímco Blanka své lehounké tělíčko elegantně proplétala stromem jako had, který sehrál v nejznámějším biblickém příběhu o vyhnání z ráje klíčovou roli. Její od maminky pečlivě nažehlená blůzka začala suplovat roli košíku a plnila se sladkými plody pana Fejfara. Blanka si užívala pocit napětí, obdiv dole stojících kluků, především se ale soustředila. Přece jen trhání jablek vysoko nad zemí bez žebříku a bez košíku vyžadovalo kromě odvahy i precizní ovládání celého těla. „Ach, jo,“ oddychla si po seskočení z poslední větve do trávy. Sestup, který je v takovém případě mnohem obtížnější než šplhání do koruny, přežila bez úhony. To se ovšem nedalo říct o její elegantní úzké sukni, kterou si o kus suchého pahýlu roztrhla. Věděla, že tím doma určitě nikoho nepotěší, a litovala, že na ten strom vůbec lezla. Když se ale s kamarády vítězoslavně dělila o vydobytý lup, měla už zase lepší náladu. „Kde jsi zase divočila?“ zeptal se tatínek provinilé a skleslé Blaničky. „U Fejfarů v sadě jsme s klukama lezli po stromech,“ odvětila tiše. Že tam trhali i jablka a švestky, raději zatajila, protože to by Janovi vadilo víc než roztržená sukně. „Blaničko, dávej si, prosím tě, pozor a po stromech nelez. Vždyť by se ti mohlo něco stát!“ řekl důrazněji jinak klidný muž, který si právě uvědomil, jak mu ona dravost a klukovská touha po dobrodružství u jeho dcerky imponuje. Ta mu na varování odpověděla zcela automaticky: „Ano, neboj, tatínku“, přičemž jim oběma bylo jasné, že po stromech poleze nadále. Proto po Blance nikdy nechtěl slib, že to nebude dělat. Jakmile by začala někam šplhat, měla by výčitky, že ho porušuje. Sukni jemným stehem vrátil její původní podobu, aby maminka na nic nepřišla. Byl to jeden z mnoha příběhů, které zůstaly pouze mezi Janem a jeho milovanou holčičkou, nad níž držel svoji vlídnou ochranitelskou ruku.

Své kamarády vyhledávala i mimo osvědčené party. „Blaničko, ty se dnes pořád drbeš. Svědí tě hlava?“ optala se starostlivě maminka. „Svědí. Už od rána.“ Vlasta se jí podívala do kudrnatých blonďatých vlásků, aby zjistila, že její tušení bylo správné. „Máš vši! Že jsi byla zase u Linků ve Staropacké ulici?“ „Ano, byla, vždyť jsi mi sama říkala, že si mám hrát také s dětmi, se kterými kamarádit nikdo nechce. A Boženky si nikdo nevšímá.“ „To je pravda, ale příště si, prosím, hrajte venku a dovnitř k nim už nechoď.“ Když svou malou dcerku vedla do koupelny, kde ji čekala dlouhá odvšivovací kúra, byla na ni pyšná a u srdce ji hřál pocit, že se jejich výchova neminula účinkem. Malou Blaničku odmala vedli k úctě k druhým lidem a snaze pomoci těm, kterým v životě nebylo dopřáno tolik štěstí. V průniku třech jednotlivých množin představujících členy rodiny Mrázkových byla kromě vzájemné lásky pevně zakořeněna i touha rozdávat kolem sebe radost a pomáhat potřebným. Vši byly úspěšně vyhubeny, zato morální kvality předané v genech od obou rodičů, po několik let utužované pečlivou výchovou, v Blance neustále sílily. Právě tady byly položeny základy tak pevné, aby unesly tíhu, které bylo třeba v těžkých časech čelit. Bez nich by nemohla být onou mimořádnou dámou ani holkou statečnou.

Malá zvídavá holčička si brzy uvědomila, jaké štěstí v obou rodičích má. Poznala život v chudších poměrech a také si vyslechla řadu příběhů z domácností svých kamarádů, kdy se jejich maminky a tatínkové rozhádali až do morku kostí, častovali se nepěknými výrazy, a dokonce lítaly i facky. Agresivní otcové se nezdráhali svoje ženy udeřit a ještě si pak vybít své rozčílení na svých potomcích. Tyto nepřijatelné činy byly v tichosti přehlíženy a Blanička jim nemohla ani uvěřit. Doma nepoznala jedinou hádku. Rodiče se oslovovali „Jeníčku“ a „Vlastičko“, a když už mamince nebylo něco po chuti, oslovila tatínka „Jendo“. Fungovalo to jako jakýsi zdvižený prst a u toho to také skončilo. Když Blanička slýchávala vyprávění některých kamarádů, jak to u nich chodí, mísil se v ní pocit soucitu s oběťmi a také touha jim nějak pomoci. Doma tyto příběhy raději ani nevypravovala a nechávala si je pro sebe. Každý, kdo něco takového doma zažíval, v ní měl oporu .

Blance ještě nebylo ani osm let, když na vlastní kůži poznala lidskou bezmoc vůči síle přírody. Úterý 26. května 1936 bylo krásným slunečným dnem až do odpoledne, kdy se nad Kumburkem stáhla mračna černá jako uhel. Blanka pozorovala bouři skrze okno jejich domku. K zemi se valily provazy vody doprovázené rachotem padajících krup. Netušila, jaká pohroma se rodí dole ve městě. Jinak líně tekoucí Brdský potok, odvodňující pole mezi Brdem a Novou Pakou, se během pár minut změnil v běsnící vodní živel. Strhával vše, co mu stálo v cestě, včetně stromů. Nánosy dřeva a bahna zatarasily tunel pod železnicí. Železniční násep zafungoval jako vodní hráz, před níž během krátké chvíle vzniklo tři kilometry dlouhé jezero. Obrovský tlak vody násep nevydržel a provalil se. Blančiny vrstevnice, teprve osmiletá děvčata Lidmilka Fejfarová a Jarmilka Praislerová, se schovaly před deštěm v domě svého strýčka, hodináře Suchardy. Bohužel právě tato stavba čelila jako první přílivové vlně, která pak zatopila celé centrum města. Obě holčičky se i přes strýčkovu pomoc utopily. Suchardovi přišli mimo jiné i o střechu nad hlavou.

Blanka pozorovala pana Suchardu, jak promlouvá s rodiči a krčí se nad stolem u nich doma v obývacím pokoji. Tížila ho bolest z čerstvé tragédie, dvě malá tělíčka mizící v červenicí zakaleném proudu měl stále živě před sebou. Přesto se ten den v jeho ustarané tváři projevila úleva, protože alespoň část břemene, jaké mu osud během květnového úterý nadělil, mu byl ze zad odejmut. „Blaničko, v horním patře po Šiřínkových začnou bydlet Suchardovi. Moc jim tím pomůžeme. Však víš, jak dopadli chudáci po té povodni,“ seznámil Blanku s novou situací po odchodu pana Suchardy tatínek. Během následujících dní se nastěhovala tříčlenná rodina do domu v Erbenově ulici. V jejich malém synkovi Zdeňkovi našla nového kamaráda a v činu svých rodičů další velmi obohacující zkušenost. Naplno vnímala jejich otevřenou náruč, ochotnou pomoci komukoliv, kdo se dostane do nesnází. Suchardovy ubytovali zcela bezplatně a poskytli jim zázemí, dokud se zase nebyli schopní postavit na vlastní nohy.

Rodiče vedli Blanku nejen k ochotě pomoci druhým, ale rovněž k pokoře a skromnosti. Už v útlém věku věděla, že to nejcennější nejsou peníze a další cennosti, ale lidská láska. Naučili ji šetřit. Když přijela pouť, mohla si tu a tam něco koupit nebo si užít atrakci, ale vždy musela dobře počítat, protože rozpočet nebyl velký. „Teda Blaničko, ty jsi hodná. Víš co, pošetři si je na něco dalšího,“ řekl jí tatínek, když mu z poutě přinesla pár halířů zpět. Tenkrát dostala pět korun, jedno houpání na houpačce bylo za korunu. Musela si to propočítat tak, aby se pohoupala, vychutnala si svůj oblíbený žloutkový věneček a ještě aby pár drobných zbylo. Věděla, že když je donese tatínkovi, udělá mu to radost.

Velký vliv na Blanku měla vedle její rodiny pochopitelně škola a také Sokol. Měšťanská škola byla rozdělena na levou, dívčí část a pravou, kam docházeli kluci. Učitel Chromý patřil k jejím nejoblíbenějším kantorům. Učil matematiku, ovšem tím nejcennějším, co žákům předával, byla jeho životní moudrost a kousky jeho dobrého srdce. Stejně jako Mrázkovi pomáhal všem a v každé době bez ohledu na rizika s tím spojená. Byl její krevní skupinou. Přitom Blanku ani neučil, protože jeho revírem byla pravá část budovy, čehož vždy litovala. Mezi chlapci byl velmi oblíben. Svým vytříbeným způsobem v nich dokázal vzbudit o počty zájem a většina jeho žáků sklízela v budoucích studiích velké úspěchy. Lásku ke své vlasti v Blance podnítil především pan učitel Pilař. Často se ve vzpomínkách vracel do nedávné minulosti, kdy vznikla samostatná Československá republika. Dětem dokázal barvitě vylíčit historii národa a podpořit jejich uvědomění, odkud přišly a kam patří. Pokračoval v tom i v okupačních letech, kdy byla taková činnost zakázaná, ovšem o to cennější.

„Holka, jak ty můžeš být z muzikantského rodu, když seš takové dřevo,“ lamentoval nad malou houslistkou pan učitel Povolný, který věděl, že se Blanka učila šest let na housle u tetičky Šormové. Pokud byl mezi učiteli někdo přísný a nesmlouvavý, byl to právě on. Lajdáky neváhal šlehnout smyčcem přes rameno, hlavu a v nejhorším případě přes prsty, což bylo nejbolestivější. Podobně jako ve hře na housle nevynikala Blanka příliš ani ve zpěvu a s očima sklopenýma k parketové podlaze si vyslechla verdikt: „Zpíváš dobře, ale na první hlas to určitě není.“ Od té doby Blanka ve sborech zpívala vždy druhý hlas. Její zájem o veškeré dění na světě ji naopak řadil mezi premianty v zeměpisu, jehož výklad měl na starosti také pan učitel Povolný.

Velmi výraznou a dětmi oblíbenou osobností na měšťanské škole byl malíř Jan Pavlovec. „Mně se to zase moc nepovedlo,“ pronesla tiše Blanka při hodině výtvarné výchovy, když mu předložila výkres zachycující krajinu Novopacka.

„Ale povedlo, Blaničko. Tady poznávám klášter a podle barev je to někdy nad ránem, viď?“ odvětil svým klidným hlasem pan učitel Pavlovec. Oči malé žákyně pookřály, a když souhlasně přikývla, dodal: „Tady jsi krásně trefila barvy a zachytila atmosféru vycházejícího slunce.“ Byl to právě on, kdo v Blance vzbudil zájem o výtvarnou tvorbu, i když sebekritická ke svým výtvorům zůstala navždy. Pan učitel ji později zvěčnil na portrétu, který rodině věnoval. Svět zachycený na plátně obklopoval Blanku od dětství, v těžších dobách se k němu upínala, protože byl zcela čistý a neutíkal v něm čas. Obsahoval pouze vlastní interpretace, vzpomínky, fantazii a místo nánosu šedé lidské nedokonalosti se v něm vrstvily barvy nanášené upřímnými Mistrovskými tahy.

Rodiče měli o Blanku jako o své jediné dítě velký strach. Zatímco někteří kamarádi si hráli až do tmy, Blanka musela být každý den nejpozději v šest hodin doma. Také proto nebyla členkou Skauta, protože ji Vlasta s Janem chtěli ušetřit nočních bobříků odvahy. Přežití v přírodě, rozdělávání ohňů, práce s nožem, to vše dobrodružného ducha Blanky velmi lákalo, a tak do Skauta chodila alespoň občas přes den.

„Některé rodiny mají dětí více, některé jen jedno, a některé dokonce žádné. Tak to na světě chodí, Blaničko. My jsme ta s jedním děťátkem, tebou. Jsme za to s tatínkem moc šťastní a každý den za to děkujeme pánu Bohu,“ odpověděla své dceři Vlasta na otázku, proč nemá sourozence. Konkrétní důvod se Blanka nikdy nedozvěděla. V dospělosti mohla jen spekulovat, zda za rozhodnutím mít jen jedno dítě stály obavy z dalšího velmi těžkého porodu, nebo zda právě po něm maminka děti již mít nemohla. Dozvědět se pravý důvod pro ni nebylo nikterak důležité, a tak po něm nepátrala. Vyrůstala totiž jako šťastný jedináček. Velmi široké spektrum kamarádů, spolužáků a dětí se stejnými zájmy jí sestru či bratra plně vynahrazovaly. Trávila s nimi času, jak jen to bylo možné. Právě oni se po rodičích, učitelích a cvičitelích stali další silou utvářející její osobnost.

Zatímco pod přísnou taktovkou pana učitele Povolného sekundovala nadanějším žákům, v tělesné výchově patřila k těm nejlepším. V šesti letech začala chodit do Sokola Nová Paka, který tou dobou fungoval již 72 let, a patřil tudíž k desítce nejstarších sokolských organizací v republice. Dětem, jako byla malá Blanka, umožnil dovednosti nabyté při hrách s kamarády posunout pod odborným dohledem o další úrovně výš. Blančino lehké, ohebné a přitom silné tělo v kombinaci s dobrodružnou a ctižádostivou náturou ji předurčovalo k úspěchům v nejedné disciplíně. Sokol reprezentovala na závodech, z nichž nezřídka přinesla medaili. Především z krátkých běhů na padesát a sto metrů a také ze skoku vysokého. Občas svými sportovními výkony překvapila i sama sebe. Jednoho dne v zimě za ní přišel kamarád Carda Fejfar, skokan na lyžích, a povídá: „Ty, Blanko, potřebovali bychom ještě jednoho účastníka do soutěže družstev ve skoku na lyžích.“ „Cardo, to nemyslíš vážně, nejsem blázen,“ odvětila rázně, ale nadaný novopacký sportovec se nenechal odradit: „Bylo by to jen na malém můstku, to bys zvládla, věř mi.“ Blanka si ve své první reakci trochu protiřečila, protože bláznem v dobrém slova smyslu byla a její vrstevníci to věděli. Ostatně právě proto ji Carda oslovil. „No tak dobře, zkusím to, ale žádné výsledky ode mě neočekávej! Pro mě bude vítězstvím, když nepřerazím lyže ani sama sebe,“ podepsala si definitivně svůj ortel. Nebylo cesty zpět. Nerozjet se na můstek a vzdát to před zraky bratrů ze Sokola bylo nemyslitelné. Nohy se jí klepaly tak, že měla strach, aby jí nevypadly z projeté stopy, končící hluboko dole pod ní na hraně odrazového stolu. Nasála studený podkrkonošský vzduch a s výdechem se rozjela. Nervozita z ní spadla, začala se soustředit na odraz a především pak na dopad, aby včas zpevnila svalstvo a tělo udržela ve správné vyvážené poloze. Oproti trénovaným klukům skočila málo, ale jelikož svůj pokus s bravurou ustála, připsala družstvu novopackých sokolů cenné body. Především pak coby „ta statečná holka“ získala obdiv svých kamarádů i cizích sportovců a lyžařina pronikla navždy do jejího sportovního srdce. A nebylo to pouze kvůli Sokolu. Maminka vyrostla na lyžích, takže ke sportům v bílé stopě měla přirozené pouto. To tatínek pocházející z opočenských rovin si s jasankami na nohou příliš neporozuměl a raději je odložil s tím, že zdraví má jen jedno a že bude zcela stačit, když se divokým jízdám na sněhu budou věnovat jeho dvě dámy.

Během tuhých zim pronikala Blanka postupně i do tajů bruslení. Pohyb na ostří nožů v sobě kloubil ladnost a rychlost, tedy naprosto opojnou kombinaci, které malá sportovkyně nemohla odolat. Když zjistila, že pan Marx založil v Nové Pace oddíl krasobruslení, nebylo cesty zpět. Shodou okolností se pan trenér nastěhoval do bytu kameníka Horáka, který před několika málo lety ještě obývali Mrázkovi. Do kroužku s Blankou chodilo i několik kamarádek a spolužaček. Všestranný talent Blanku opět řadil k těm nejlepším v kolektivu. „Blani, za dva týdny k nám přijedou hrát hradečtí hokejisté. Byl bych moc rád, kdybys před utkáním zajela sólo jízdu,“ řekl po tréninku prosebným hlasem pan Marx. Věděl, že ne každá z dívek by unesla tíhu vystoupení před diváky a drsnými hokejisty, kteří se na jejich sport často koukali srze prsty. Většina by odmítla už předem. Věděl, že od Blanky může čekat nejen dobrou jízdu, ale i odhodlání přijmout tuto výzvu. Přesně to k jeho radosti udělala: „Dobře, tak já to zkusím.“ „To jsem rád, Blani! Od příštího tréninku začneme tvoji jízdu nacvičovat. Už mám nějakou sestavu v hlavě,“ odvětil s nadšením pan Marx. Výzva to nebyla jen pro Blanku. Krasobruslení přineslo zábavu také Janovi. Malé krasobruslařce šil nejrůznější šaty a kostýmy, v nichž se proháněla po ledě. Na předzápasovou exhibici jí ušil nádherný obleček lemovaný bílou labutěnkou. Když v něm vyjela před davy přihlížejících, připadala si doslova jako hvězda tehdejší doby – trojnásobná olympijská vítězka v krasobruslení a později slavná norská herečka Sonja Henie. Po závěrečné holubičce se uklonila a na chvíli zavřela oči. Vnímala potlesk a také silný pocit zadostiučinění. Věděla, že udělala radost rodičům, panu Marxovi a také sama sobě. Zajela totiž jízdu, která v jejím nitru zůstane vrytá stejně výrazně jako rýha v ledu od ostří brusle.

Blance se dařilo také v kolektivních sportech, kde (na rozdíl od krasobruslení) často byla jedinou dívkou v ryze chlapeckém družstvu. Nezdráhala si s kluky zahrát fotbal, který pro většinu ostatních děvčat představoval zcela jiný svět, jemuž dívky nevěnovaly sebemenší pozornost. Na hřišti za školou vynikala ve volejbale. Kluci ji často nominovali do první čety, tedy postu u sítě vyhrazeného pro ty nejlepší. Zvláště v době, kdy už děvčata začínala z oken svých tříd pozorovat své vyvolené chlapce vycházející z pravého křídla školy, ji tato skutečnost náramně těšila. Když hrála na prestižním postu, nejednou se během přerušení hry podívala, čí oči si toho mohly všimnout. Málokteré dítě trávilo pohybem tolik času. Podporovala ji v tom i maminka, která raději než aby Blanku držela doma při domácích pracích, nechala ji hrát si s kamarády. Přesto ji k pracovitosti vedla, a tak prostřít stůl, stejně tak sklidit či umýt nádobí, bylo pro Blaničku samozřejmostí. Nicméně v porovnání s dětmi z vesnice, které musely pomáhat s rodinným živobytím, měla času na dobrodružství habaděj.

Své platonické lásky hledala zásadně mezi sportovci. Pokud chlapec neměl atletickou postavu, kuráž a nevynikal v nějaké sportovní disciplíně, nejevila o něj zájem. Tím prvním, který ji uhranul, byl Honza Jirásko z Desatera za klášterem. Jeho devízou byl stolní tenis, v němž sbíral výhry jako na běžícím páse. U Jirásků sportovala celá velmi početná rodina. Jelikož Honza vyrůstal v prostých poměrech ve společnosti dalších snad devíti sourozenců, které měla na starosti ovdovělá maminka, měl život o poznání těžší než Blanka. To byla však další z jeho stránek, která ji k němu přitahovala, protože v ní vzbuzovala soucit a snahu mu nějak pomoci. Společně hráli stolní tenis v hotelu Centrál, kde byl sokolům k dispozici salonek s patřičným vybavením. Turnajů zde proběhlo nepočítaně. Pokud prvenství nepřipadlo Blančině favoritovi, zvítězil většinou další skvělý hráč Honza Kracík, který jí rovněž imponoval. Těm klukům to Blanka nikdy neřekla a nejspíš si mysleli, že tam chodí jen kvůli tenisu. Nebýt jich, hrát „pinec“ by se tak dobře nikdy nenaučila.

Místo si v Blančině srdci vydobyli další sokolové bez ohledu na jejich věk. Jednalo se o ryze platonickou lásku, vycházející z čisté duše dítěte. Oči mohla nechat na Oštovi Pilařovi, svém náčelníkovi, který své vypracované tělo proháněl na hrazdě a na kruzích. Stejně tak na Václavu Pavlovcovi a na skvělém gymnastovi Františku Pecháčkovi, jehož život o pár let později vyhasl v koncentračním táboře Mauthausen. Všichni její idolové byli ztělesněním rčení „ve zdravém těle zdravý duch“. Blanku Sokol formoval po všech stránkách, nabídl jí možnost naučit se několika novým sportovním disciplínám, čehož vrchovatě využila. Cvičení v ní také utužilo vlasteneckého ducha a pocit hrdosti na vlastní obec. Za Sokol Nová Paka se bila jako lvice. V závodech a na nejrůznějších sokolských sletech předváděla vždy maximální možné nasazení. Činila tak radost sobě, ostatním sokolům a rovněž jejich cvičitelce Boženě Pourové. Gymnastickou průpravu ze Sokola ráda předváděla také na zahradách, kde s kamarády bavili rodiče a další přihlížející svým cirkusovým vystoupením. Pro takové příležitosti měla natrénovanou sestavu na bidle.

Nebyli to pouze kluci, s kým Blanka trávila dětská léta. Postupně poznala své tři největší kamarádky. V první školní den na měšťanské škole jí padla do oka černovlasá Růženka. Byla dcerou Rudolfa Weigla, Žida, kterého Evropou se šířící vlna fašismu zdecimovala, ale který na rozdíl od svého bratra přežil. Pan Weigl řediteloval ve Stöcklerově továrně, kde pracovala Vlasta. Blanku pojilo s její židovskou kamarádkou kromě jiných věcí i datum narození, obě na svět přišly v září 1928. K Weiglovým si chodila moc ráda hrát nejen kvůli Růžence, těšila se vždy i na její starší sestru Jiřinku, která pro ně vymýšlela nejrůznější hry a také je vzdělávala. Další velkou kamarádku si našla v Sokole. Eliška Mendlová (později Tesařová) s Blankou chodila rovněž do třídy, jejich vzájemné pouto však vzešlo především ze společné lásky ke sportu. Třetí velkou kamarádku potkala ve sboru Jednoty bratrské, kde byla v roce 1943, tedy již během okupace, tajně konfirmována společně s Jiřinkou Janatovou. Všechna tato cenná přátelství vydržela po celý život bez ohledu na příkoří, jaké jejich generaci doba přinesla. Dnes ze zmíněných kamarádek žije pouze Jiřinka Šubrová, rozená Janatová (v Lázních Bělohradě). Blanka je s ní stále v pravidelném kontaktu.

Mládí plné radostí i starostí

Do mladistvých let skočila Blanka rovnýma nohama. A to doslova. Tatínek jí sliboval, že než dospěje, naučí ji plavat. Také jeho srdce zůstalo velmi úzce spjato s rodnou krajinou, a tak zatímco skluz na sněhu byl Janovi cizí, s proudy Orlice splynul už jako malý kluk. Připadaly mu tak přirozené jako jeho manželce jízda na lyžích. On přenechal lyže raději jiným a Vlasta nenašla za celý svůj život v Podkrkonoší potřebu naučit se plavat.

„Blaničko, tady od toho dubu skočíš do Orlice, ještě ti ale vysvětlím, jak se plave,“ započal Jan suchou přípravu optimistickým tónem, protože si byl dobře vědom, že jeho dcerka má veškeré předpoklady začít plavat rovnou v divoké řece. Pohybově nadaná sokolka se sílou a odvahou, jaké jí záviděla celá řada kluků, jen přikývla a natěšená na nové dobrodružství se zaposlouchala do tatínkových slov. Z Jana vyzařoval vždy klid, pro Blanku byl andělem a pevným záchytným bodem, o který se mohla v každé situaci opřít. Věděla, že když bude nejhůř, tatínek jí podá pomocnou ruku. Ona stoprocentní důvěra se stala odrazovým můstkem, z něhož ještě ten den statečná holka skočila nedaleko Třebechovic do mocného proudu Orlice.

Blanka se v něm naučila plavat, a co je důležité, také rozeznávat nebezpečné víry. Dravá řeka jako by se tenkrát stala synonymem jejího života. Proplouvala jím odvážně, čelila nebezpečným proudům strhávajícím vše ve své blízkosti a pomáhala mnohým lidem, kteří v něm plavat neuměli nebo jimž to dělalo velké potíže. Její pomocná ruka, stejně jako ta tatínkova, byla pevnou kotvou a vzácným příslibem klidných vod. I ona se po jeho vzoru stala andělem.

Dravý proud živený fašistickou ideologií se nevyhnul žádné rodině v naší vlasti, Mrázkovy nevyjímaje. Když během noci z 29. na 30. září roku 1938 podepsali v Mnichově Daladier, Chamberlain, Mussolini a Hitler dohodu o změně versailleského mírového systému, byl dům v Erbenově ulici ještě prosycen atmosférou oslav Blaniččiných desátých narozenin. Zatímco sfoukávala svíčky na dortu, kdesi v Bavorsku se rodil konec první republiky, konec jednoho těžce vybojovaného suverénního státu. Nebyla už tak malá, aby si nevšimla, s jakými obavami přijímají rodiče zprávy ze světa, které rozhodnou o budoucnosti rodné vlasti. Jejich velký zármutek zpozorovala svýma dětskýma očima již rok předtím, když 14. září 1937 zemřel tatíček národa Tomáš Garrigue Masaryk. Tenkrát plakal i tatínek s dědou.

Situace byla napjatá a velmi komplikovaná. Prezident dr. Edvard Beneš v říjnu 1938 na nátlak Němců abdikoval a přesunul se do exilu v Londýně. Osud republiky byl potom zpečetěn v Berlíně v noci ze 14. na 15. března 1939, kdy nový český prezident Emil Hácha podepsal pod velkým tlakem vše, co po něm Hitler chtěl. Náš stát byl od té doby v rukou německých fašistů. Blanka vnímala dobu očima dítěte, tedy hezčí, než ve skutečnosti byla. Větve Fejfarova sadu byly stále stejně pokroucené a nabízely ten nespoutaný pocit svobody vysoko nad zemí. Ráda odtud pozorovala sluncem ozářené kontury novopackých domů a nechávala čas plynout stejně hladce a bezstarostně, jako se proplétal vánek jejími světlými vlásky. Necítila obavy ani strach, nicméně vnímala jejich přítomnost ve světě dospělých. Tak jako se kolem Československa utahovala smyčka Hitlerovy zlovůle, zužoval se prostor Blančiny každodenní volnosti. „Tam raději nechoď.“ „Dnes můžeš být venku jen do čtyř.“ Rodiče začali mít o své děti strach. Doba okupace byla dobou nejistoty. Jan coby válečný veterán z první světové války zažil lidské zlo, jaké během takových konfliktů vyvře na povrch jako žhavá láva, která si nebere servítky, postupně se valí a decimuje své okolí hlava nehlava. Duchovně založený mladík těžko přijímal, co všechno dokáže hříšná lidská bytost způsobit druhým. Tenkrát se sám o sebe příliš nestrachoval, spíše ho trápily myšlenky na to, jaká rána by to byla pro jeho rodiče a sourozence, kdyby se nevrátil. Druhou válku sice trávil doma, ale prožíval ji uvnitř svého nitra o to intenzivněji. Jako vlastence ho trápila zcela nepřijatelná okupace. Coby manžel a otec cítil obrovskou zodpovědnost. Tentokrát již mohl ztratit to nejcennější, co v životě má. Každý den se modlil k Bohu a nepřestával věřit v lepší zítřky.

Odvahu mu dodávali blízcí přátelé, nicméně největším zdrojem kuráže byla Vlastička, pragmaticky založená žena, která si v každé situaci věděla rady, a i když se měla co ohánět, aby se postarala o chod rodiny, dokázala pomáhat dalším lidem. Pro Blanku byly činy její maminky mimořádně důležitou životní školou. Neúnavnou snahu pomáhat druhým dokázala malé Blaničce beze zbytku předat. První, komu pomáhala, byla právě její milovaná dcerka. Chtěla, aby si uvědomovala nebezpečí doby, ale zároveň jí vše vysvětlovala s trpělivostí a rodičovskou láskou tak, aby v ní nezanechala hluboké rány. „Blaničko, od příštího týdne ze mě bude pekařka. Už nebudu pracovat ve Stöcklerově továrně, ale půjdu k panu Kutnarovi do cukrárny.“ Pohled do překvapených dětských očí ji přiměl pokračovat, aniž by dala Blaničce šanci položit obligátní otázku „Proč?“ „V továrně teď budou vyrábět nějaké věci na auta, nastěhovala se tam velká německá firma Daimler Benz. Nebudu muset pracovat se špinavým železem, ale s vláčným těstíčkem. A ta vůně, až se budou ty dobrůtky péct…,“ zasnila se Vlasta. Z jejího tónu byla cítit radost, která však byla stejně křehká jako krusta na čerstvém pečivu. Uvnitř ji tížilo značné finanční přihoršení a fakt, že změnu povolání dostala rozkazem od lidí přebírajících moc nad vlastí. „Pan Kutnar mi určitě dá i nějaké dobroty pro tebe, Blaničko, a to si pochutnáš, uvidíš!“ Malá zvídavá holčička přijala nečekanou životní změnu s radostí.

Mnohem hůře se rodičům vysvětlovaly fatální zásahy války, kterých v Blančině okolí přibývalo. Spousta sokolů, jejichž vypracovaná těla i vytříbenou mysl Blanka obdivovala, skončilo umučeno v koncentračních táborech. Silní byli nejen fyzicky, ale i na duchu, který se nedokázal smířit s okupací. Jim se stala osudnou statečnost, jiným zase židovský původ.

Blanička se zármutkem pozorovala, jak se její nejlepší kamarádce ze školy kutálejí po tvářích slzy. Jako by ty třpytivé korálky byly posledním štěstím uvnitř drobného tělíčka Růženky Weiglové. „Blaničko, pana ředitele sice odvezli, ale věřím, že se Růžence zase jednou vrátí domů. Dobře to dopadne, neboj,“ snažil se Jan uklidnit svoji dceru, která byla svědkem osudu úspěšné židovské rodiny čelící nacistickému fanatismu.

Čím starší Blanka byla, tím více si uvědomovala, že nežije jen sama pro sebe. V jejím srdci se neustále zvětšoval prostor pro další lidi. Růžence se stala velkou oporou, stejně tak mnoha jiným dětem i dospělým čelícím těžkému životu. „Paní Vránová, tady máte dvě houstičky a pozdravuju vás od maminky a tatínka,“ předávala s radostí, že tak může učinit, dvě housky mamince novopackého rodáka Adolfa Vrány – toho času kapitána letectva sloužícího u britské RAF. Stejně jako potěšilo tatínka pár zbylých drobných z pouti, vykouzlil Blance úsměv na tváři ušetřený potravinový lístek. Většina dětí by si za něj pořídila něco dobrého pro sebe, ona ho raději proměnila v pomoc druhým, například ustarané mamince jednoho z největších hrdinů ve městě, který s fašistickým zlem bojoval na život a na smrt. Radost paní Vránové pro ni byla mnohem sladší odměnou než obyčejná cukrovinka.

Když Blanka navštěvovala osmou třídu měšťanské školy, byla ve vzduchu cítit naděje a silná touha po konci války. Celý učitelský sbor pod vedením pana ředitele Broula hledal pro žáky to nejlepší řešení a prokazoval velkou dávku odvahy a také invence. V následném devátém stupni připravovali zájemce pro dvouleté pokračovací studium na obchodní akademii. Významnou roli sehrál oblíbený učitel Chromý. V době, kdy nefungovalo vysoké školství a to střední procházelo velkou krizí, se učitelé v Nové Pace nevzdali a nabídli žákům vzácnou možnost studia. Na obor peněžní a bankovní s Blankou chodil i její kamarád ze Sokola Franta Ferles a mnoho dalších osmadvacet šikovných studentů, kteří se později ve finančním sektoru uplatnili. Ve třídě vznikla skvělá parta, učitelský sbor byl vyhlášen velkou kvalitou a rodiče si mohli oddychnout, že ve složité době budou mít jejich děti možnost vzdělávat se doma v Nové Pace. Dokončení dvouletého studia se všem navěky vrylo do paměti jako mimořádně krásná doba umocněná ustupující válkou, která do svého konce dospěla v květnu 1945.

V případě Blanky předcházel těmto událostem ještě mnohem intenzivnější okamžik naplněný láskou a životním štěstím. Své srdce rozdávala, jak mohla, a mnoho lidí v něm našlo své místo. V patnácti letech objevila do té doby utajenou srdeční komůrku. Do ní měl právo vstoupit pouze vyvolený muž, k němuž pocítila lásku, tentokrát již nikoliv platonickou. Stalo se tak v tanečních v hotelu Centrál, kam začala v roce 1943 chodit. Když stála na první hodině v řadě společně s dalšími desítkami dívek a očima přejížděla po protilehlé řadě chlapců naproti, zastavil se její zrak na tváři jednoho z nich. Čím ji zaujal, si v té chvíli ani neuvědomovala. Byla to urostlá figura v pěkně střiženém elegantním obleku, ale i něco mnohem víc. Pocity, které při pohledu na něj prožívala, neuměla popsat slovy, dokonce ani vstřebat rozumem. Byl prostě nejkrásnější! V tu chvíli nebylo vůbec důležité, jak na to přišla, zkrátka to tak bylo. Blanka zatínala prsty na rukou a kousala se do spodního rtu, aby ten příval nedočkavosti a napětí alespoň částečně vypustila skrze práci svalů. I když dobře věděla, že šance nejsou velké, tajně doufala, že pro ni přijde právě on.