PROKLETÍ

Antologie bajek nejtemnějších

připravili Marie O’Regan a Paul Kane

přeložili Viktor Janiš, Dana Krejčová, Aleš Procházka, Roman Tilcer a Milan Žáček

Introduction © Marie O’Regan and Paul Kane 2020

Castle Cursed © Jane Yolen 2020

As Red As Blood, As White As Snow © Christina Henry 2020

Troll Bridge © Neil Gaiman 1993. Originally published in Snow White, Blood Red, edited by Ellen Datlow and Terri Windling. Reprinted by permission of the author.

At That Age © Catriona Ward 2020

Listen © Jen Williams 2020

Henry and the Snakewood Box © M.R. Carey 2020

Skin © James Brogden 2020

Faith & Fred © Maura McHugh 2020

The Black Fairy’s Curse © Karen Joy Fowler 1997. Originally published in Black Swan, White Raven edited by Ellen Datlow and Terri Windling. Reprinted by permission of the author.

Wendy, Darling © Christopher Golden 2014. Originally published in Out of Tune, edited by Jonathan Maberry. Reprinted by permission of the author.

Fairy Werewolf vs. Vampire Zombie © Charlie Jane Anders 2011. Originally published in Flurb: A Webzine of Astonishing Tales #11, edited by Eileen Gunn. Reprinted by permission of the author.

Look Inside © Michael Marshall Smith 2013. Originally published in Fearie Tales: Stories of the Grimm and Gruesome, edited by Stephen Jones. Reprinted by permission of the author.

Little Red © Jane Yolen and Adam Stemple 2009. Originally published inFirebirds Soaring: An Anthology of Original Speculative Fiction, edited by Sharyn November. Reprinted by permission of the authors.

New Wine © Angela Slatter 2020

Haza and Ghani © Lilith Saintcrow 2020

Hated © Christopher Fowler 1995. Originally published in Flesh Wounds. Reprinted by permission of the author.

The Merrie Dancers © Alison Littlewood 2020

Again © Tim Lebbon 2020

The Girl From The Hell © Margo Lanagan 2020

Castle Waking © Jane Yolen 2020

ISBN 978-80-242-9617-3

Obsah

Slovo úvodem

Zámek prokletý

Rudá jako krev, bílá jako sníh

Trollův most

V tom věku

Poslyšte

Henry a skříňka z akátového dřeva

Kůže

Faith a Fred

Kletba černé víly

Wendy, Drahá

Vílí vlkodlak vs. vampýrská zombie

Nahlédni dovnitř

Zrzka

Nové víno

Haza a Ghani

Nenáviděný

Tančící světélka

Znovu

Dívka z pekla

Zámek procitá

O autorech

O editorech

Poděkování

slovo úvodem

Prokletí.

Kdo by je nemiloval?

Najdete je v každé pohádce, v příbězích, z nichž jsme se všichni učili našim zásadám – tomu, že zlo bude po zásluze potrestáno, a tomu, že bychom se ho měli, pokud možno, vyvarovat… Kletby najdete ve všech, ať už čerpají z lidové slovesnosti Norska, Dánska, Francie, nebo jakékoli jiné země. Nezáleží na tom, jestli je sepsal Perrault, Hans Christian Andersen nebo bratři Grimmové (jejichž tvorba je ještě děsivější, než si většina lidí uvědomuje). Například taková Šípková Růženka, která se píchne do prstu a má navěky spát. Nebo Červená karkulka, jejíž rodinu sužoval velký zlý vlk – i ten se dá pokládat za zhmotněnou kletbu. Sněhurku zase proklela zlá čarodějnice a nabídla jí otrávené jablko. Ruku na srdce – kdyby nebylo zla, jak bychom vůbec mohli rozpoznat dobro?

Cíl této antologie je jasný. Chtěli jsme se odrazit od konceptu prokletí a poskytnout našim talentovaným autorům příležitost nabídnout vám svůj pohled na klasické pohádky – tak, jako to udělali Jane Yolen a Adam Stemple v povídce „Zrzka“, Neil Gaiman v „Trollím mostu“, Lilith Saintcrow v „Haza a Ghani“ a Christina Henry v „Rudá jako krev, bílá jako sníh“, když dobře známou látku zpracovali po svém a dodali jí vlastní, osobitou tvář. Zároveň jsme chtěli zahrnout i nové a moderní příběhy o kletbách – jako jsou třeba bajky od Christophera Fowlera („Nenáviděný“), Jamese Brogdena („Kůže“), Catriony Ward („V tom věku“) a Margo Lanagan („Dívka z pekla“). Ne všechny z nich lze označit za pohádky v pravém slova smyslu, ale všechny sdílí temné kouzlo, které tvoří jejich srdce.

Povzbudili jsme autory, aby mysleli nekonvenčně – jako se to podařilo M. R. Careymu v černohumorné povídce „Henry a skříňka z akátového dřeva“ nebo Michaelu Marshallu Smithovi v „Nahlédni dovnitř“ –, a zároveň si za inspiraci brali dobře známé příběhy, jako jsou třeba ten o Peteru Panovi (povídka „Wendy, Drahá“ od Christophera Goldena) nebo temná pohádka o Modrovousovi („Mladé víno“ od Angely Slatter). Někteří z autorů dokonce vymysleli vlastní mytologii („Poslyšte“ od Jen Williams), jiní zdařile mísí již existující mýty s realitou („Tančící světélka“ od Allison Littlewood), další tvoří kletby, které se řídí vlastními pravidly („Znovu“ od Tima Lebbona a „Faith a Fred“ od Maury McHugh), nebo dokonce přidávají špetku hororu (jako to ve své rozjařené jízdě „Vílí vlkodlak vs. Vampýří zombie“ předvádí Charlie Jane Anders).

Když přečtete všechny ty úžasné povídky od vynikajících autorů v nejlepší formě, dojde vám, že prokletí mohou mít různou formu a skrývat se na nejrůznějších místech – jako byste snad potřebovali další upozornění, abyste byli ve střehu.

Mohly by se, kupříkladu, ukrývat v textu nějaké antologie povídek… jeden nikdy neví.

Prokletí.

My je prostě milujeme.

Marie O’Regan a Paul Kane

Derbyshire, červenec 2019

zámek prokletý

Jane Yolen

Kletba se připlazila potichu

jako had, skrze kořeny růží.

Ostatní květiny uvadly, i když zahrada samotná

zůstala, jako odraz sebe sama.

Jestřáb v letu náhle střemhlav spadl do hlíny

kolmo dolů, zobákem napřed,

ještěr z příkopu plave břichem nahoru.

Koně zamrzli mezi jedním a druhým zaržáním.

Tři stráže zámek stále střeží

sto let bez žoldu, ale svědomitě;

většinu hradu stále uchránili,

jen ne komnatu v nejvyšší věži.

Spí tam princezna, umlčená mezi dvěma povzdechy,

se rty zkroucenými, jako by čekala na polibek

nebo jako by chutnala hořkou pachuť plynoucích let

nebo jako by litovala všeho ostatního, kromě jehly ve své dlani.

rudá jako krev, bílá jako sníh

Christina Henry

„Nic na celém širém světě by mě nepotěšilo více, nežli vidět tento prsten na tvém prstu, protože to by znamenalo, že svoluješ stát se mou ženou,“ pronesl a poklekl před ní.

Po celém sále se rozlehlo mumlání – příval souhlasu od dvořanů –, vždyť co víc si mohla jejich princezna přát než tohoto prince? Byl bohatý, pohledný a pocházel z dobré země, aspoň tak se to povídalo, protože jeho země byl tak vzdálená, že ji nikdo z nich nikdy neviděl.

Byl tak krásný, že ho okamžitě přejmenovali na „čarovného prince“, i když by nikdo pochopitelně nebyl tak nezdvořilý, aby ho takto označil, pokud byl na doslech.

Sněze čarovný nepřipadal. Když pohlédla do jeho tmavých, nejtemnějších očí, neviděla vzrušující potěšení pohádkového kouzla, nýbrž mihnutí jazyka mezi ostrými zuby.

Držel prsten před ní, s bílým, uvolněným, vyčkávavým úsměvem. Čarovný princ si tuto chvíli zvolil dobře. Těžko ho mohla odmítnout před celým dvorem, jakkoliv by mu nejraději hodila prsten do tváře a utekla.

Zalétla pohledem ke králi a královně. Macecha tiskla rty a strachem mhouřila oči. Sněžin otec kývl a usmíval se jako senilní hlupec, jako kdyby byl očarovaný – což byl.

Princ čekal, protože on měl na čekání všechen čas na světě a věděl, jaká musí být její odpověď. Sněha to vše poznala z jeho výrazu, v nevzrušené křivce rtů, v očích, v nichž číhal stočený had.

„Ovšemže ano,“ odpověděla Sněha a byla hrdá, že její hlas zní jasně a zvučně a že nikdo u dvora neslyší hrůzu, jež v ní bublala.

Litovala, že nemá odvahu utéct, jenomže princezna je vychovávána tak, aby byla především zdvořilá, a kdyby ho na místě odmítla, mělo by to následky – a následky vždy znamenaly válku, zvlášť když byla v sázce dotčená mužská pýcha. Sněha milovala svou vlast a svůj lid. Nepřála si, aby trpěli. A tak si prsten vzala, třebaže věděla, že je to past.

Jakoby zdálky se dívala, jak se její ruka pomalu přibližuje k čarovnému princi, viděla lehké chvění své krve pod bílou kůží, viděla vítězoslávu plazící se po jeho krásné tváři, když ji bral za prsty.

Její tělo se při jeho doteku polekalo. Zachvění ho zjevně ještě víc potěšilo. Jeho stisk zesílil, až byl dost tvrdý, aby zraňoval, a Sněha uvažovala, že ji možná zkouší, aby viděl, kolik vydrží, než vykřikne.

Nebudu křičet, říkala si a skřípala zuby. Neposkytnu mu to potěšení.

Ve chvíli, kdy jí prsten sklouzl přes kloub a usadil se, krutě ji sevřel a zaťal jí do kůže ostré malé zoubky. Rubín se v osazení posunul, jako by ji pozorovalo krvavé oko.

Princ se do ní zavěsil, a když se obraceli ke dvoru, navenek to vypadalo jako milenecké objetí. Pouze sama Sněha věděla, že ji pevně svírá, a pod jeho rukou se její motýlí křídla jen bezmocně třepetala.

Držel ji u sebe mnoho hodin a jí dalo práci se usmívat, avšak její úsměv nikdy nezakolísal. Nehodlala mu ukázat své slabiny, i když věděla, že on její odpor cítí a v duchu nad tím hlasitě jásá.

Jen co to bylo možné, vymanila se z jeho sevření.

„Je tu velice dusno, můj princi,“ pronesla. „Musím se jít nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Ovšemže, má princezno,“ odvětil. „Ale pospěš ke mně zpátky, protože se nedokážu obejít bez tvé přítomnosti ani na chvíli.“

Několik mladých dam (a také některé starší, které by měly mít rozum) nad tím hlasitě kvokalo a mumlalo, jaké štěstí jejich princezna má, že ji miluje tak oddaný princ.

Oddaný, pomyslela si Sněha trpce, když vyklouzla do zahrady a snažila se nemyslet na útěk. Potřebovala jen chvilku, aby si vydechla stranou od tíživé atmosféry obklopující prince.

Zašla hlouběji do houští, kde by na ni neměl nikdo narazit jen tak náhodou. Zastavila se u svého oblíbeného jezírka, celého pokrytého silnými zelenými listy leknínů, na nichž hřadovaly tlusté žáby. Kolem poletovaly vážky hrající duhovými barvami, občas si někam sedly, nad vodou se hrbily smuteční vrhy a máchaly si lístky.

Sněha se schoulila do tajných stínů pod stromy a zakroutila prstenem, přestože věděla, že je to marné. Kov vypadal jako stříbro, třebaže se nechoval jako stříbro, jež by znala.

Jak prstenem zakroutila trochu důrazněji, jeho zuby se jí zaryly do kůže, až vytryskla krev a Sněha vykřikla.

„Takhle ho nesundáš, i když předpokládám, že to již víš.“

„Matko!“ vyhrkla Sněha.

Přiběhla k maceše, která nehybně stála na kraji rybníčku, plakala a žalem lomila rukama.

Ta si Sněhu přitiskla k sobě a plakaly společně, protože královna ji milovala, jako by to byla její vlastní dcera, a ona byla jedinou matkou, jakou kdy dívka poznala.

Když příval pláče ustal, znovu zašly pod strom a mlčky se posadily. Královna si přiložila prst na rty, aby Sněze ukázala, že se nemá na nic ptát. Druhou rukou naznačila, že má Sněha ponořit ruku spoutanou tím hrozným prstenem do vody.

Sněha se nad tím podivila, ale poslechla, protože macecha znala mnoho věcí, které ona neznala. Královna se narodila v kouzelné zemi – a něco z toho kouzla na ní dosud lpělo – a občas dokázala vyvolat malý zázrak.

Ve chvíli, kdy Sněha ponořila ruku do jezírka, cítila, jak se cosi změnilo a ztichlo. Měla divný pocit, že oko v rubínu mrklo.

Královna si její výraz přečetla, protože si byly blízké, byť ne pokrevně, a kývla.

„Voda občas dokáže magii utlumit, i když je to jen dočasná úleva. Jakmile vyndáš ruku z jezírka, rubínové oko se opět otevře.“

„Takže mě opravdu špehuje,“ vydechla Sněha. „Myslela jsem si to, i když jsem to málem zapomněla poté, co mě kousl.“

Královna kývla. „Tento princ vládne mocí, s jakou jsem se ani já nikdy nesetkala. Seslal kouzlo na tvého otce tak rychle a bylo tak silné, že jsem neměla možnost to zastavit nebo alespoň zmírnit. Ale vím, že kdyby byl tvůj otec bdělý a sám sebou, nikdy by s tímto sňatkem nesouhlasil.“

„Jenomže on není bdělý a sám sebou. A mí tři bratři jsou pryč v záležitostech království. Není tu nikdo, kdo by mne bránil před tímto vlkem v našem středu.“

„Musíme udělat, co je v našich silách, i když nevládneme mečem,“ pravila královna ponuře. „Nedovolím, aby ti ublížil. A on ti ublížit chce. O tom nemůže být pochyb.“

Sněha kývla. „Cítím to. Ačkoliv nechápu, proč nebo proč si vlastně přišel pro mne. Ani proč jeho kouzlo zřejmě nepůsobí na nás dvě.“

„Přišel si pro tebe ze stejného důvodu, proč na tebe nemá vliv,“ vysvětlovala královna a hladila Sněhu po vlasech. „Tvá matka měla také trochu kouzel, jen kapku, a tu kapku předala tobě, svému poslednímu dítěti. Nestačí to, abys mohla spřádat kouzla, ale dokáže tě to před nimi ochránit. Dokáže to udržet síť, kterou hodil na všechny ostatní, aby nepadla do očí i tobě.“

Sněhu překvapilo, když slyšela, že její matka měla kouzlo, třebaže ne tolik, aby to hrálo větší roli. Musela jsem to někde v hloubi duše vědět. Musela jsem to cítit. Kromě toho na tom teď nezáleží. Jediné, na čem záleží, je, že mě ten princ kvůli tomu chce.

„Jestliže je má moc tak nepatrná, proč ho potom vůbec zajímá? Muž s magií, jakou má on, bude dozajista chtít za manželku skutečnou čarodějku, někoho, kdo tento dar předá jeho pokrevní linii.“

Královna si poklepávala na koleno, jako by zvažovala, zda se má Sněze svěřit s tím, co se jí honí hlavou.

„Měla bys mi prozradit, co ti dělá starosti,“ poznamenala Sněha. „Sice za něj ještě nejsem provdaná, ale jsem k němu pevně připoutaná.“

Královna si povzdechla. „Je to jenom fáma, nic víc. Když jsem žila ve své zemi, doslechla jsem se zvěsti o princově otci. Prý měl mnoho manželek a všechny zmizely a už je nikdy nikdo neviděl. To ale nemůže být pravda, protože kdyby zmizely princezny z tolika zemí, určitě by to vyvolalo pobouření. Jejich otcové by vytáhli proti jeho království a chtěli by vědět, jaký osud postihl jejich dcery. Takže tato část nemůže být pravdivá, ne doopravdy.“

„Ne doopravdy“ znamená, že by to pravda být mohla. Opravdu mohla.

„A jaká je druhá část toho příběhu?“ otázala se Sněha.

„Když čarovný princ dorazil, poslala jsem potajmu posla do jeho země. Protože jsme ho vůbec neznali, považovala jsem to za nejlepší. Posel se vrátil až včera v noci, i když jel tam i zpátky, jak nejrychleji to šlo. Pověděl mi, že čarovný princ už byl ženatý a jeho první žena zemřela. Princ to pochopitelně opomněl zmínit.“

„Říkal posel, na co jeho žena zemřela?“

„Při narození dítěte,“ pravila královna.

„Ty tomu ale nevěříš,“ hádala Sněha.

„V princově domácnosti není žádné dítě, i když se asi mohlo narodit mrtvé. A jeho ženu už nikdo nespatřil poté, co vstoupila do hradu. Ani jedinkrát.“

Sněze přeběhl po těle mráz. „Nesmím mu dovolit, aby si mě vzal.“

„Myslím, že v tom teď už nemáme možnost volby. On si tě vezme a ty půjdeš s ním, protože nemůžeš odmítnout, aniž bys vyvolala válku,“ pravila královna.

„Zajímalo by mě, co chce doopravdy,“ prohodila Sněha zamyšleně. „Na prince, který tvrdí, že se pouze přišel dvořit budoucí manželce, si přivedl dost velké vojsko.“

„Posel říkal, že země čarovného prince není krásná, ani zdaleka ne, takže možná máš pravdu. Máme mnohem víc zdrojů než on. Ale nemyslím si, že by chtěl odejít bez tebe, ať už tě získá poctivě, nebo ne. Jde o to, jak se na tebe dívá.“

„Ano,“ přiznala Sněha a otřásla se. „Vidím, jak se na mne dívá.“

„Já se ale pokusím udělat, co půjde. Za prvé, musíme sundat ten špehýřský prsten z tvého prstu. Už polkl trochu tvé krve, takže kouzlo je usazené, ale mohly bychom ho otrávit, aby tě propustil.“

Poplácala Sněhu po koleni. „Počkej tady,“ nakázala jí.

Rychle zašla do zahrady a vrátila se a jablkem, krásným, kulatým, červeným, díky svému kouzlu neodolatelným. Ze záhybu šatu vylovila několik fiól.

„Tebe napadlo, že mě budeš muset během večera vysvobozovat ze zakletí?“ podivila se Sněha nad tím, že má královna všechny ty věci již po ruce.

„Doufala jsem, že prince otrávím, ale nedostala jsem příležitost. Je na své jídlo velice opatrný, víš?“

„Ano,“ přitakala Sněha. „Ten chlapec stojící u jeho lokte všechno ochutnává.“

„Od začátku to nebyl moc dobrý plán, přiznávám, spíš zoufalý. Kdyby na našem hradě najednou zemřel na otravu, jeho vojáci nastoupení u našich bran by jistě zaútočili.“

„Takže místo toho otrávíš mě?“ zeptala se Sněha a dívala se, jak macecha kape na jablko různé tekutiny.

Královna přitom mumlala různá slova, jimž Sněha nerozuměla svou myslí, nýbrž svým srdcem, slova, která zněla jako horké slunce a zvířený písek a chladné, tmavé stíny pod operleným měsícem. Byla to slova z královniny domoviny, toho čarovného místa, jež opustila, protože se zamilovala do krále, který žil ve vzdálené, zelené zemi.

„Zmírňuji kouzlo, aby u tebe jeho jed nevyvolal nevolnost. Jen natolik, aby bylo prstenu špatně z tvé krve. Ale musíš si z jablka každý den jen ukousknout a dávat pozor, aby prsten neviděl, že to děláš, protože všechno, co uvidí prsten, uvidí také princ.“ Podala jablko Sněze.

Sněha si ukousla sousto a schovala jablko v sukních. Sousto působilo na jazyku divně, bylo kořeněné, ne sladké, a v hrdle zanechalo oheň.

„Nevím, co jiného bych pro tebe mohla udělat,“ dodala královna, „jedině až se tví bratři vrátí, ihned je pošlu za tebou. Princ nemůže odmítnout vpustit příbuzné své ženy do hradu, a dokud budou poblíž, nemůže ti ublížit.“

Sněha neřekla nahlas, co si myslí, protože stejné obavy viděla i v macešině tváři. Co když nepřežiji do chvíle, než mě bratři najdou?

„Jakmile bude tvá ruka zbavena prstenu, dokážeš se před ním schovat,“ vysvětlovala královna. „Do té doby budou veškeré tvé snahy zbytečné, protože tě dokáže vystopovat a najít stejně jistě jako sokol. Do toho dne tedy drž jazyk za zuby, skrývej své myšlenky a předstírej, že jsi dobrá a milující choť.“

„A pak?“

„A pak, dcero,“ pravila královna, „musíš prchnout.“

***

Svatba proběhla o tři dny později uprostřed dvora, kdy vysokými okny svítilo slunce a kamennou podlahu pokrývaly okvětní plátky. Všichni se usmívali a jásali, když princ políbil jejich princeznu, a Sněha se přinutila před ním necuknout, třebaže by to byla ráda udělala.

Když princ odtáhl hlavu, všimla si Sněha, že je zmatený, jako by čekal něco jiného.

„Co se děje, můj princi?“ zeptala se tiše, zatímco na ně házeli stuhy a růže.

„Jen to, že tvé rty chutnají jako sladké víno s trochou koření,“ odvětil. „Sladkost jsem čekal, koření ne.“

Sněha věděla, že cítil otrávené jablko, a bála se, že by mohl odhalit její tajemství, a tak řekla (téměř koketně, což se jí vůbec nepodobalo): „Připadá mi, že všechny sladké věci chutnají lépe, když mají trochu říz, nemyslíš?“

Zahleděl se jí velice hluboko do očí a ona cítila nepříjemné svědění po celém těle, jako by se jí snažil dohlédnout až do srdce. Ale vytvořila si kolem něj trnovou hradbu a tajemství uchovávala za ní, a on konečně odvrátil zrak s nespokojeně zkřivenými rty.

Měli odjet hned po svatbě, protože když teď princ dosáhl svého, chtěl se co nejdříve vrátit do svého království. Prý proto, že je pryč už příliš dlouho a musí zajistit své hranice, ale Sněha věděla, že čím dříve ji odveze, tím dříve bude moct dokončit to, co s ní měl v plánu.

Mám ale ještě mnoho dní, kdy budeme na cestě, říkala si, když šplhala do kočáru. Ještě mám čas.

Princ trval na tom – způsobem uhlazeným a zároveň nepřipouštějícím odpor –, že Sněha nepotřebuje, aby ji doprovázela komorná.

„Mám v paláci mnoho služebných a není důvod, aby se jedna z tvých vydávala na tak dlouhou cestu.“

Královna se snažila vznést námitky, mluvit o nevhodnosti, ale král jenom vyhýbavě mávl rukou.

„Sněha bude ve společnosti manžela. O nevhodnosti nemůže být řeč,“ prohlásil, a princovo slovo bylo pochopitelně poslední.

Ach otče, říkala si zoufale Sněha. Co si pomyslíš, až se probereš z toho kouzelného spánku? Budeš zděšen tím, co jsi dopustil?

A tak Sněha seděla sama v kočáru se zataženými záclonkami, zatímco její nový manžel jel na koni se svými muži. Každý den potají ukousla z jablka, které jí dala královna, a každý den jako by prsten trošičku povolil, třebaže upřený pohled rubínu nikdy neztmavl.

Sněha se snažila nedělat si starosti kvůli budoucnosti, nebo jestli nějakou vůbec bude mít.

Snažila se nedělat si starosti s tím, co se stane, až se princ začne dožadovat svých manželských práv.

Zatím byl nový manžel neochvějně zdvořilý a dbal na její pohodlí. Když se večer utábořili, ujistil se, že Sněha stráví noc pohodlně ve velkém stanu, a sám šel spát ven. Ona však viděla lesk v jeho oku, který říkal, že očekává jisté budoucí rozkoše, a ona se vždycky otřásla a odvrátila.

Konečně dorazili do princovy země. Sněha vyhlížela okénkem kočáru a viděla jen šeď – šedé skály, šedou kůru stromů a těžké šedé mraky hrbící se nad krajinou. Vidět nebyla téměř žádná úroda, a obilí, jež zahlédla, bylo řídké a nezdravé, stejně jako lidé, kteří se o ně starali.

Jak ti lidé přežijí? divila se v duchu, a pak si pomyslela, že to musí být velmi nešťastné království, když jeho vládce tolik zanedbává svůj lid.

Princův hrad seděl na vysokém kopci s příkrou cestou, která mu stoupala vstříc. Kolem celého hradu bylo ohromné pole balvanů znemožňující dosáhnout hradeb jinak než po cestě.

Jedna cesta dovnitř a jedna cesta ven, soudila Sněha při pohledu na kameny. Pokud člověk není velice odvážný, nebo velice neuvážený.

Když se za kočárem zavřela hradní brána, pomyslela si: Možná budu velice neuvážená. Možná budu muset být.

Princ jí nabídl rámě, aby mohla vystoupit. Když vložila ruku do jeho, rubínový prsten na jejím prstě se posunul. Bylo to jen maličko, sotva postřehnutelně, ale princ na ni vrhl ostrý pohled.

Některé zuby se zatáhly, všimla si a pak se na něj usmála svým nejlepším princeznovským úsměvem.

„Kde je kastelánka?“ zeptala se.

Princ přimhouřil oči. „Můj domov je velmi neobvyklý. Uvidíš, jen co budeme uvnitř.“

Sněze bylo špatně ze strachu. Všiml si princ pohybu prstenu, nebo usoudil, že si to jen představoval? Podezíral ji? Doufala, že by se prsten mohl uvolnit, než dorazí na hrad. Představovala si, že v noci vyklouzne a zmizí v divočině princovy země. Jenomže tady žádná divočina nebyla, žádná snadná cesta k útěku, a i když nebyl prsten tak těsný jako dřív, stále neopouštěl její prst.

Musím čekat. Musím čekat na příležitost, až mě nebude moct vystopovat, nedokáže mě najít.

U vstupu do hradu nikdo nestál, aby je přivítal, nebyla tam ani kastelánka. Uvnitř nečekal žádný sluha, který by od Sněhy převzal plášť či ji zavedl do pokoje s čekající lázní. Byla tu jen hlasitá ozvěna, jak se za nimi zabouchly dveře.

Sněha se rozhlížela po prázdné vstupní hale s ošuntělými tapiseriemi a hnijící slámou na kamenné podlaze.

Princova tvář již nebyla čarovná. Maska nebyla zapotřebí, když teď byli sami.

„Kde jsou všichni sloužící?“ zeptala se Sněha. Hlas se jí vrátil, zněl dutě v té neveselé místnosti.

„Vše, čeho si žádáš, ti poskytne tento hrad,“ vysvětlil jí. „Stačí jen požádat.“

Další kouzla, říkala si Sněha zoufale. Žádné vlezlé komorné a mládenci, kteří by se divili, proč paní domu křičí.

Tuze ráda by zakroutila prstenem, aby zjistila, jestli už ho dokáže sundat, ale místo toho zaťala prsty v rukávech v pěst. Nechtěla přitáhnout pozornost právě na to, co by ráda, aby princ ignoroval.

Jablko měla schované v sukni. Už ho zbýval jen kousek a na všech stranách krom jedné se objevovala zrníčka jadřince. Mohla jenom doufat, že zbylo dost jedu, aby ji vysvobodil.

„Kdy se mám setkat s tvým otcem?“ zeptala se, protože on byl pochopitelně princ, neboť jeho otec byl stále ještě králem.

„Otec se poslední dobou necítí dobře,“ sdělil jí princ. „Až mu bude lépe, vezmu tě za ním.“

To byla očividná lež, ale Sněha nic neříkala. Musela mlčet a být povolná, dokud to bude zapotřebí. Nemohla dovolit, aby začal tušit, že plánuje útěk.

I když vůbec netuším, kam půjdu a jak se tam dostanu.

To bylo na později. Nejdřív se mu musela dostat z dohledu. Potom nebude nic nemožné.

„Na hradě můžeš jít kamkoliv kromě východního křídla,“ oznámil jí princ a ukázal k úzkému, zatočenému schodišti nalevo. „Hrad je velice starý a tam to není bezpečné. Tvůj pokoj je tudy.“

Ukázal na širší schodiště a naznačil, že ho má následovat. Sněha poslechla, s bušícím srdcem, a říkala si, co asi udělá teď.

On ji ale jenom odvedl k dřevěným dveřím, do nichž byl zasazený velký rudý rubín připomínající krví zalité oko. Bylo to dvojče drahokamu ve Sněžině prstenu, a jí poklesla nálada ještě víc, když vstoupila do místnosti a zjistila, že drahokam je vidět z obou stran.

Oči všude, pomyslela si. Co si jen počnu?

„Můžeš se vykoupat, převléknout a přijít dolů na večeři,“ sdělil jí. Rty se mu opět zkřivily v tom příšerném, spokojeném úsměvu, jako by si všiml, jak se dívala na ten rubín.

On ví, že vím, a baví se tím. Baví se tím, protože si je jistý, že s tím nic nezmohu. Jsem pro něj jen krysa v bludišti. Je si jistý, že ať se budu kroutit a pobíhat jakkoliv, ven se nedostanu.

„Děkuji,“ pravila upjatě a nedávala na sobě znát překvapení, jež pocítila, když v koutě pokoje opravdu stála velká vana s vodou, z níž lehce stoupala pára.

Kromě vany tu bylo jen lože se čtyřmi sloupky a vybledlým červeným přehozem. Na pokrývce ležely připravené bílé šaty, jež si měla vzít po koupeli.

Když si přetahovala šaty přes hlavu, přemýšlela, jak si asi bez komorné zaváže vzadu tkanice. Pak zděšeně vykřikla, protože tkanice se zavázaly bez pomoci jediné ruky a zezadu jí byla kolem pasu utažena šerpa. Hřeben s velkými zuby jí projel vlhkými vlasy, které jí pak byly svázány do copu a připnuty na temeno.

Celou tu dobu Sněha nevydala hlásku, krom toho prvního výkřiku, ač se v nitru celá třásla. Neukáže před princem žádnou slabost, protože on se určitě dívá a čeká, až zpanikaří.

Já nezpanikařím. Jsem princezna.

Pomalu položila staré šaty na postel a zbytek jablka přendala do nových, přičemž tělem zakrývala výhled drahokamovému oku ve dveřích.

Myslela si, že by se dveře mohly otevřít samy od sebe, ale zjistila, že musí použít kliku. Také si všimla, že v zámku je malý, staromódní klíček. Ten si vzala a uložila k otrávenému jablku, ač si nedělala iluze, že by princ neměl vlastní klíč.

Princ seděl u večeře naproti ní a vedl nezávazný hovor, na nějž Sněha reagovala, aniž by ho pořádně poslouchala. Všimla si, že má vlhké vlasy, a usoudila, že se taky vykoupal, třebaže se nenamáhal oholit si tvář. Na bradě se mu začínal objevovat vous a světlo svíček vrhalo divné stíny, v nichž vypadal modrý, ne tmavý jako jeho vlasy.

Když dojedli, Sněha čekala, co se stane dál. Doma by si po jídle zpívali, šili či vyprávěli příběhy, občas se i tancovalo. Nepřála si tančit se svým manželem, ani si nemyslela, že by se v sále hudba příjemně odrážela. Nálada, jež tu panovala, by každou píseň zkazila.

„Už můžeš jít nahoru do svého pokoje,“ sdělil jí princ. „Já se musím ještě o něco postarat.“

„Ovšem,“ odvětila Sněha a vyšla po schodech.

Srdce se jí zaklínilo v hrdle. Až dokončí, co měl v plánu, ať už je to cokoliv, přijde za ní. Teď ho neuslyší žádná armáda, jako když byli na cestě.

Mám sedět v ložnici a třást se jako králíček čekající u dveří, až přijde liška a sežere mě pro své potěšení?

Vešla do svého pokoje a zavřela za sebou dveře. Rudé oko na ni mrklo a jí se náhle zmocnil hněv.

Proč bych se měla nechat sledovat jako nějaký zločinec? Proč by se mu mělo dostat zadostiučinění? Prsten aspoň mohu zakrýt záhyby sukně.

Sebrala z postele své cestovní šaty a utrhla z nich šerpu. Z vlasů vytáhla několik špendlíků a připevnila šerpu na dveře tak, aby zakrývala rubínové oko. Jen co ho zakryla, podivně zabzučelo, jako by to byla rozzlobená včela snažící se osvobodit.

„Uvidíme, jak se ti to bude líbit,“ prohlásila Sněha.

Pak vyndala z kapsy klíč. Nesměla si namlouvat, že tak chabý pokus prince zadrží, ale přesto dveře zamkla. Aspoň bude mít chvíli na to, aby se připravila, než odemkne.

Z klíčové dírky vyšel kroužek kouře.

Další kouzlo? Něco se mi snaží zabránit používat klíč?

Sklonila se, aby lépe viděla. Nezahlédla nic očividného, ale cítila ve vzduchu něco sladkého a kořeněného.

To jablko, usoudila. Jed z jablka. Musel se otřít o klíček.

Otočila klikou a zatáhla za dveře. Držely pevně. Udrží prince mimo její postel?

Zatímco byla dole na večeři, objevila se v pokoji její truhlice. Vyndala si noční košili. Čekala, že jí přijdou strašidelné ruce rozvázat tkanice, jako je zavázaly, ale nic se nestalo.

Je to proto, že jsem zakryla oko ve dveřích? Byla to zajímavá představa, to jistě, a mohla by mít dopad na Sněžinu svobodu. Ale to jí nepomohlo svléknout si šaty, jejichž obléknutí vyžadovalo člověka navíc.

Po několika rozčilujících minutách, kdy se pokoušela z bílých šatů vykroutit, to vzdala, lehla si do postele tak, jak byla, a sundala si jen šerpu, která jí přidržovala šaty v pase.

Myslela si, že bude příliš vyděšená, aby usnula, ale musela si zdřímnout, protože najednou byla tma a někdo zápolil s dveřmi.

Sněha se prudce posadila, krev v ní vřela. Schovala rubínové oko prstenu pod přehoz, aby nevěděl, že je vzhůru. Klíčovou dírkou se k ní donesl princův hlas, slova nebyla zřetelná, ale jejich význam ano.

Snaží se odemknout kouzlem.

Slyšela, jak jeho hlas rozčilením sílí, slyšela, jak nadává.

Ale zámek držel pevně.

„Otevři dveře, drahá,“ volal.

V dějinách světa nikdy nebylo ve slově „drahá“ méně náklonnosti.

Sněha znehybněla, byla jako socha, jako maličká myška, kterou okem zachytila kočka.

„Sněhurko!“ volal tiše, zpěvavě, ve snaze ji svést, okouzlit, očarovat. „Otevři dveře svému manželovi.“

Neotevřu.

Jeho ruka lomcovala klikou. Tehdy Sněha pocítila jeho hněv, jeho rozčilení, jeho hlad, a jeho hlad byl strašlivý, chtěl ji spolknout. Bylo to, jako když do dveří narazí ohromná vlna, prosakovala dřevem, bušila do ní. Sněha se držela povlečení, jako by na tom závisel její život, a tvrdě se kousala do dolního rtu, aby nezafňukala.

„Sněhurko!“ zopakoval, ale už skončil s předstíráním. „Otevři ty dveře, povídám. Nemáš právo mě odmítat.“

Sněha uvažovala, o kolik horší to pro ni bude později, protože nějak věděla, že pouze oddaluje nevyhnutelné. Ale nedokázala se přimět otevřít ty dveře. Nedokázala pozvat vlka dovnitř.

Po nějaké době rachocení kliky ustalo. Slyšela ho, jak se tiše, ponuře pochechtává.

„Vždycky je tu zítra, má milá,“ prohodil.

Té noci už Sněha neusnula.

***

Následujícího rána Sněha ukousla poslední sousto z jablka. Zůstala v něm sotva nějaká magie, protože nepálilo stejně, když ho polkla. Věděla, že něco z kouzla se přeneslo na klíč.

Rozhrnula závěsy a otevřela okno dokořán. Vzduch venku byl chladný, třebaže mraky pronikalo slabé sluneční světlo. Sněha ve slunci otáčela prstenem sem a tam. Stříbrem se táhla jemná tmavá žilka, která tam na začátku nebyla, a připadalo jí, že oko vypadá zakaleně, ale mohlo to být jen toužebné přání.

Zhluboka se nadechla a odemkla dveře ložnice. Princ nečíhal na chodbě, nečekal, aby ji potrestal, jak předpokládala. Tiše sešla dolů a na stole našla přichystanou snídani, ale talíř pro prince chyběl a on nebyl nikde k vidění.

Na jejím talíři ležel kousek pergamenu, poznámka napsaná krásným rukopisem:

Má drahá ženo, mám dnes jiné povinnosti, jichž se musím zhostit, ale určitě se uvidíme večer.

Sněha pergamen odstrčila. Každému jinému by poznámka připadala jako opětovné ujištění o lásce, ona však poznala, oč se jedná – byla to hrozba. A slib.

Posadila se ke stolu a jedla, protože s plným žaludkem se jí přemýšlelo lépe. Zjistila, že má větší hlad, než si myslela. Natahovala se pro další topinku, když se to stalo.

Stříbrný prsten jí sklouzl z ruky a přistál v máslence.

Sněze se rozbušilo srdce, protože když teď byl prsten dole, mohla uniknout. Vlastně by mohla uniknout hned teď. Princ tu nebyl, aby jí v tom zabránil, a pokud by se zeptal některý z vojáků, mohla by prostě odpovědět, že se jde projít. Byla nyní jejich princezna a oni jí nemohli něco nařizovat.

Vstala od stolu s tím, že se převlékne do něčeho vhodnějšího – bílé šaty by k ní v šedivé krajině přitahovaly pozornost (a možná to měl v úmyslu, když ti je dával).

Tehdy zaslechla ženský pláč.

Zarazila se, jak ji ten zvuk upoutal. Ne, ta žena neplakala, ona zpola vzlykala a zpola ječela, a ten zvuk přicházel z východního křídla.

Sněha zaváhala jen na chviličku. Princ říkal, že do východního křídla nemá chodit, ale ona přece nemohla ignorovat člověka, který měl bolesti.

Ale co když se princ vrátí a chytí tě? Co když si necháš ujít šanci na útěk?

Byly to sobecké myšlenky a možná by byly Sněhu přesvědčily, kdyby vzlykání té ženy nezesílilo.

„Nemohu,“ pravila Sněha. „Ať je to kdokoliv, nemohu ji opustit.“

Alespoň že to jediné, co může princ v této chvíli vidět, je vnitřek máslenky, pomyslela si, utřela si zvlhlé dlaně do pomačkaných šatů a snažila se nebát.

Od horního schodu vedla dlouhá chodba a na konci té chodby byly jediné dveře.

Ženin hlas slábl, z místnosti za dveřmi vycházel jen tichý pláč.

Sněha se tam rozběhla a vzala za kliku, ale dveře držely pevně.

Vytáhla z kapsy otrávený klíč a vsunula ho do klíčové dírky.

Dveře se prudce otevřely.

V první místnosti byly truhličky na stojanech, truhličky z tmavého dřeva obloženého drahými kameny všech barev. V koutě pokoje visel těžký červený závěs, který musel vést do další místnosti.

Z ní vycházely strašlivé zvuky, a Sněha zaváhala, protože břicho, plíce i hrdlo měla naplněné hrůzou tak silnou, že mohla sotva dýchat. Po špičkách prošla kolem truhliček až k poslední.

Tato byla otevřená, jako by na něco čekala. A byla celá pokryta rudými kameny, zrovna jako byl ten na jejím prstenu.

Pro mě, poznala s náhlou jistotou, a pak už věděla, co je v těch ostatních.

Dotkla se víka truhličky vedle a ta se otevřela.

Uvnitř spočívalo srdce, rudé, šťavnaté a tlukoucí.

Třesoucíma se rukama otevřela vedlejší truhličku a našla další, stejně čerstvé a neuvěřitelné jako první. Hleděla na všechny truhličky, byly jich desítky, kolem celé místnosti a vzpomněla si, jak jí královna vyprávěla o princově otci a mnoha manželkách, které zmizely.

A princ sám už před Sněhou jednu ženu měl a ona také zmizela.

Sněha se zadívala na červený závěs a poslouchala děsivé zvuky vycházející z vedlejší komnaty. Nechtěla to vědět, ale musela.

Rozhrnula závěs.

Její manžel měl tvář zabořenou v něčem, co kdysi mohla být žena, z níž však už zbývalo jen maso. Když Sněha rozhrnula závěs, vzhlédl od jídla, a ona viděla, že mu přes noc vyrazil hustý modrý vous a oči má rudé jako krev, co mu stékala po bradě.

Usmál se, a Sněha si říkala, jaká je to parodie, nazývat něco takového úsměvem.

„Neposlušná, neposlušná holčička,“ promluvil její manžel. „Říkal jsem ti, ať nechodíš do východního křídla.“

Sněha se dala na útěk.

Slyšela, jak se za ní rozléhá jeho smích, když prchala chodbou, dolů po schodech a do vstupního sálu, ale ať tahala za kliku sebevíc, dveře se neotevřely a nebyla tu ani dírka na její kouzelný klíč.

„Kampak utíkáš, moje malá nevěstinko?“ volal za ní čarovný princ ze schodů do východního křídla.

Sněha se rozběhla k protějšímu schodišti, nevědouc, co udělá ani kam půjde, pouze věděla, že musí uniknout, dostat se z jeho dosahu.

Když míjela stůl, zahlédla v másle zabořený kouzelný prsten. Aniž by věděla, co vlastně dělá, sebrala ho (a s ním hrst másla) a pokračovala v běhu ke schodům do západního křídla.

„Neutečeš, Sněhurko!“ křičel za ní její manžel. Znělo to pobaveně a nevzrušeně a příliš blízko za jejími zády.

„Žádná z mých nevěst nikdy neutekla, ať už křičely, brečely a utíkaly sebevíc,“ pokračoval. „Líbí se mi, když utíkají. Utíkej, holubičko moje. O to sladší bude, až tě chytím.“

Sněha uprchla do svého pokoje a doufala, že se jí podaří dveře před ním zase zamknout, ale kouzlo z klíče vyprchalo a zámek už před svým pánem nevzdoroval.

Když se dveře rozletěly, couvala před nimi a v duchu si neustále dokola opakovala: Co si počnu? Co si počnu? Mezi prsty jí protékalo máslo a srdce jí bušilo tak prudce, až se bála, že jí vyletí z hrudi.

Ale ono opustí mé tělo. Vyřízne ho ze mě a bude ho držet v truhličce, poklad jako všechny ty ostatní.

Když se prodral dveřmi, vypadal obrovský, dvakrát větší než dřív, a ruce, které po ní natahoval, měl rudé a lepkavé.

„Nemáš kam utéct, takže bys měla být hodná holčička a nechat mě, abych si s tebou dělal, co budu chtít, Sněhurko,“ pravil. „Stejně to udělám.“

V jeho očích viděla zrcadlit se všechnu svou hrůzu. Vánek z otevřeného okna za ní zavlnil jejím bílým šatem. Princ ohnul prsty, připravený z ní šaty servat.

Ne, říkala si Sněha. Neudělám to. Už nikdy nebudu hodná holčička.

Princ otevřel ústa a sklonil se k jejímu hrdlu. K polibku? Kousnutí? To Sněha nikdy nezjistila – sevřela hrst másla s otráveným prstenem a vrazila mu ho do chřtánu.

Začal se dávit a reflexivně polkl a díky máslu mu prsten vklouzl do jícnu.

„Co jsi to udělala?“ vyjekl a drásal si hrdlo, až odtrhával dlouhé pruhy kůže. Z úst mu vycházel kouř a unikal i z koutků očí a pod kůží na obličeji mu vystupovaly černající žíly. „CO JSI TO UDĚLALA, SNĚHURKO?“

Vrhl se po ní, ona uskočila a za ní se objevilo otevřené okno.

Strčila do něj, jak nejsilněji dokázala.

Při pádu ječel, a ona slyšela jeho strach i vztek a byla ráda. Po chvíli ječení ustalo, odvážila se vyhlédnout z okna. Hluboko dole viděla rozbité tělo na balvanech obklopujících hrad.

V dálce stoupal z cesty prach. Jak se dívala, objevily se tři postavy jedoucí rychle na koních – její bratři, přijížděli, aby ji odvedli domů.

Trollův most

Neil Gaiman

Většinu kolejí vytrhali na počátku šedesátých let, když mi byly tři nebo čtyři roky. Vlakové spoje ořezali na minimum. Tudíž nebylo kam jet, leda do Londýna, a z městečka, kde jsem žil, se stala konečná.

Moje první spolehlivá vzpomínka: je mi osmnáct měsíců, matka zrovna v porodnici rodí mou sestru a moje babička se mnou jde k mostu. Zvedne mě do vzduchu, abych se mohl podívat na vlak pod námi, který supí a odfukuje páru jako černý železný drak.

V několika následujících letech vyřadili poslední parní vlaky a s nimi se odporoučela i železniční síť, která spojovala vesnici s vesnicí, město s městem.

Netušil jsem, že vlaky odcházejí do nenávratna. Když mi bylo sedm, už jim odzvonilo.

Žili jsme ve starém domě na okraji města. Pole naproti ležela ladem. Vždycky jsem přelezl přes plot, lehl si do stínu vrby a četl si; anebo když mě popadla dobrodružnější nálada, prozkoumával jsem pozemky opuštěného panského sídla za poli. Rozkládal se u něj žabincem zarostlý okrasný rybníček, přes nějž vedl nízký dřevěný mostek. Při toulkách přilehlými zahradami a lesem jsem ani jednou nezahlédl správce nebo údržbáře a nikdy jsem se nepokusil dostat do sídla samotného. Tím bych si koledoval o malér, navíc jsem pevně věřil tomu, že ve všech opuštěných domech straší.

Ne že bych byl lehkověrný, prostě jsem věřil ve všechno temné a nebezpečné. V dětství jsem byl přesvědčený, že noc je plná duchů a čarodějnic, hladových a oděných do černých rozevlátých šatů.

Opak byl konejšivě pravdivý: za světla je člověk v bezpečí. Za světla je člověk vždycky v bezpečí.

Rituál: když jsem šel poslední den před prázdninami ze školy, sundal jsem si ponožky i boty, držel je v rukách a bosky se po růžových a měkkých chodidlech vydal kamenitou pazourkovou cestou. Během letních prázdnin jsem si boty obouval jedině tehdy, když mě k tomu donutili. Vychutnával jsem si svobodu od obuvi, dokud v září opět nezačne škola.

Když mi bylo sedm, objevil jsem cestu lesem. Bylo léto, horko a jasno a já se toho dne zatoulal daleko od domova.

Prozkoumával jsem okolí. Prošel jsem kolem panského sídla se zabedněnými a zaslepenými okny, skrz celý areál a pokračoval dál neznámým lesem. Vyškrábal jsem se po strmém náspu a ocitl se na stinné cestě, kterou jsem viděl prvně a lemovaly ji stromy; světlo pronikající listím bylo zbarvené do zelena a zlatova a já si připadal jako v pohádkové zemi.

Podél cesty zurčel potůček, v němž se hemžila spousta drobných průhledných krevetek. Pár jsem jich chytl a díval se, jak se mi škubou a točí na bříškách prstů. Pak jsem je hodil zpátky do vody.

Šel jsem po cestě dál. Byla úplně rovná a zarostlá nízkou trávou. Čas od času jsem našel fakt úžasné kamínky: roztavené, s bublinkami, hnědé, fialové a černé. Když jste je podrželi proti světlu, viděli jste v nich všechny barvy duhy. Byl jsem přesvědčený, že jsou určitě nesmírně cenné, a nacpal jsem si jimi kapsy.

Šel jsem dál a dál tichou zlatozelenou uličkou a nikoho jsem neviděl.

Neměl jsem hlad ani žízeň. Jen mě zajímalo, kam cesta spěje. Vedla přímo a byla naprosto rovná. Nijak se neměnila, zato krajina kolem ní ano. Zpočátku jsem kráčel po dně rokle a travnaté svahy se strmě zvedaly po obou stranách. Později byla stezka nade vším a já jsem se cestou díval dolů na koruny stromů pode mnou, tu a tam i na střechy vzdálených domů. Ta stezka byla pořád rovná a přímá a já po ní kráčel údolími i náhorními plošinami, dál a dál. A nakonec jsem v jednom z údolí došel k mostu.

Byl postavený z čistě červených cihel a v ohromném oblouku se klenul nad cestou. Po straně mostu byly do svahu zasazeny kamenné schody a nad posledním stála malá dřevěná branka.

Překvapilo mě, že jsem na té cestě, kterou jsem měl tou dobou za přírodní útvar, za něco jako sopku, zahlédl byť jen náznak existence lidstva. A spíš ze zvědavosti než z čehokoli jiného (koneckonců jsem urazil stovky mil, aspoň mi to tak připadalo, a mohl jsem být kdekoli) jsem vystoupal po schodech a prošel brankou.

Ocitl jsem se nikde.

Svrchní část mostu vypadala jako vydlážděná popraskaným blátem. Za mojí stranou mostu se rozkládalo pšeničné pole, na té dál ode mě jen louka. Ve vyschlém blátě byly zapečené otisky obrovských kol traktoru. Pro jistotu jsem most přešel: žádné dupání, jak jsem byl bos, nebylo nic slyšet.

Široko daleko nic; jen pole, pšenice a stromy.

Utrhl jsem pšeničný klas, vyškubal z něj sladká zrnka, vyloupal je mezi prsty a pak je zamyšleně žvýkal.

Tehdy jsem si uvědomil, že začínám mít hlad, a vrátil jsem se po schodech dolů k opuštěné železniční trati. Byl čas jít domů. Nezabloudil jsem, stačilo mi jen vydat se po cestě zpátky.

Pod mostem na mě čekal troll.

„Jsem troll,“ oznámil mi. Pak se odmlčel a dodal, skoro jako by ho to napadlo až dodatečně: „Ololol.“

Byl obrovský: hlavou skoro škrtal o vršek cihlového oblouku. Byl víceméně průhledný: viděl jsem cihly a stromy za ním, matnější, ale nemizely úplně. Byl ztělesněním všech mých nočních můr. Měl ohromné silné zuby a ostré drápy, mohutné chlupaté ruce. Vlasy měl dlouhé jako sestřini malí plastoví pidižvíci a oči vypoulené. Byl nahý a mezi nohama mu z křoví pidižvíkovských chlupů visel penis.

„Slyšel jsem tě, Jacku,“ zašeptal hlasem jako vítr. „Slyšel jsem tě, jak mi dupeš po mostě. A teď ti sežeru život.“

Bylo mi jen sedm, ale to celé se odehrávalo za dne a já si nepamatuju, že bych byl vyplašený. Pro děti je dobré, když se ocitnou tváří v tvář něčemu z pohádky – s tím se umějí vyrovnat, protože k tomu jsou dobře vybaveny.

„Nežer mě,“ poprosil jsem trolla. Měl jsem na sobě hnědé pruhované tričko a hnědé manšestrové kalhoty. I vlasy jsem měl hnědé a chyběl mi přední zub. Učil jsem se pískat mezi zuby, ale zatím jsem to nedokázal.

„Sežeru ti život, Jacku,“ zopakoval troll.

Zadíval jsem se trollovi do tváře. „Brzy sem přijde moje starší sestra,“ zalhal jsem, „a ta je mnohem chutnější než já. Sežer ji místo mě.“

Troll začichal ve vzduchu a usmál se. „Jsi úplně sám,“ konstatoval. „Na cestě není nic jiného. Vůbec nic.“ Pak se sklonil a přejel po mně prsty: připadalo mi, jako by se mi o tvář otírali motýlci – jako by se mě dotýkal slepec. Pak si očichal prsty a zavrtěl obří hlavou. „Nemáš starší sestru. Máš jen mladší sestru a ta je dneska u kamarádky.“