Copyright © 1982 by Brian Aldiss

All Rights Reserved

Copyright © 2023 for the Czech translation by Hana Březáková

Copyright © 2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-242-9614-2

Obsah

Úvod k omnibusovému vydání

Předmluva k omnibusovému vydání

PRELUDIUM

Embruddok

I Praotcova smrt

II Minulost, jež byla jako sen

III Skok z věže

IV Příznivý teplotní vývoj

V Dvojí západ

VI „Když já byl úplně omámený…“

VII Chladné přivítání pro fagory

VIII V obsidiánu

IX Dovnitř a ven z hoxnejských kůží

X Laintal Ayův velký čin

XI Když Šai Tal odešla

XII Pán ostrova

XIII Pohled z půlroonu

XIV Uchem jehly

XV Zápach spáleniště

PODĚKOVÁNÍ

HELIKONIE: JAK A PROČ

Aldiss, Brian W(ilson)

Úvod k omnibusovému vydání

Základní premisu Helikonie lze vyložit v jedné větě, ale je třeba stovek stran, abyste plně pochopili, co znamená. Planeta Helikonie je zaklesnuta na oběžné dráze kolem dvou hvězd, čímž na ní dochází k „Velkému roku“, který se rovná 2 592 rokům našim. Tři svazky, z nichž sestává tato románová trilogie – původně vydávaná jako Helikonie – Jaro (1982), Helikonie – Léto (1983) a Helikonie – Zima (1985) –, tento časový cyklus mapují. S oteplováním planety její humanoidní obyvatelé získávají převahu nad divošskými fagory, ale tento vzorec se převrací s tím, jak se Velký rok blíží zpátky k zimě.

Helikonie není posledním sci-fi dílem Briana Aldisse – od jejího vydání zasvětil dalších dvacet let plodnému psaní –, ale je snadné ji vnímat jako završení jeho tvorby.

Zcela určitě jsou do ní vetkány myšlenky, které Aldiss rozpracovával ve svých dřívějších knihách jako Nonstop (1958) a Skleník (1962). V těch se zabýval způsobem, jak lidstvo objevuje, nebo není s to objevit, své místo ve vesmíru, jejž formují síly, nad nimiž nemá žádnou moc. V uvedených knihách není vědomí reálné situace nijak zvlášť útěšné, ale přesto se v nich přikládá velká hodnota uplatnění racionality na svět.

Helikonie představuje v Aldissově díle něco nového detailností invence a precizností, s níž je prezentováno románové prostředí. V knihách jako Skleník jsou flóra a fauna spektakulární budoucnosti popsány až s jakousi radostnou nevázaností. V Helikonii je stále patrná tatáž fascinace fungováním světa, ale zároveň se s ní pojí i rigoróznější smysl pro to, jak do sebe zapadají jednotlivé aspekty místního ekosystému. Aldiss zmiňuje řadu vědců, kteří mu pomohli sestavit obraz Helikonie; mezi nimi zastává výrazné místo i James Lovelock, jehož Gaia Hypothesis pracuje s předpokladem, že jednotlivé prvky pozemského ekosystému jsou v mnohem složitější interakci, než bychom si mohli myslet. Ekosystém Helikonie je bezesporu propracovaný a během příběhu se postupně odkrývají vzájemné vztahy, jež panují v jeho rámci, kupříkladu mezi lidmi a fagory.

Ve svém přehledu dějin žánru science fiction, který Aldiss vydal v roce 1973 pod názvem Billion Year Spree, se obšírně vyznává z obdivu k autorům vědeckých romancí, jako byli H. G. Wells a Olaf Stapledon. I ti si cenili empirického bádání, ač zároveň varovali před jeho omezeními a nebezpečími. Vědecká romance obvykle využívá hlediska spíše odtažitého pozorovatele než účastníka popisovaných událostí – vzpomeňme na cestovatele ve Stroji času nebo netělesného vypravěče Stapledonova románu Star Maker. Aldisse nicméně vždy zajímaly i jednotliví lidé a jejich boj. V Helikonii ono odtažité hledisko skýtá pozemská vesmírná stanice Avernus, která krouží po oběžné dráze Helikonie a posílá informace o dění na povrchu planety do naší Sluneční soustavy. Avšak podstatnou část obsahu těchto knih tvoří příběh lidí, jako je Yuli nebo Luterin, a jejich úsilí bojovat za to, co jim připadá drahocenné, a uchovat to.

Z této ohromné mozaiky lze vyzdvihnout ještě několik věcí. Tou první je, jak už jsem naznačil výše, idea boje. Helikonie je přímým protikladem abstraktní knihy tím, jak silně je ukotvena v osobních příbězích. Neustále z ní čiší pocit, že to, co je na lidském společenství nejcennější, je potenciálně ohrožené a je o to třeba svádět boj. Druhým aspektem je sebepoznání. V Aldissově díle je vždy signifikantní, když někdo pozná, nebo si uvědomí, své místo ve vesmíru. A proto je zvláště důležitý dialog mezi vědou a náboženstvím, jako například mezi králem a CaraBansity ve druhé kapitole Helikonie – léto. Za třetí je třeba poukázat na to, jak se v díle opakují obrazy cyklické změny, od citátů z Lukrecia na úvod první a třetí knihy, po vlny zalévající a obnažující břeh na počátku knihy druhé.

Helikonie natolik překypuje invencí, že bych jejím rozborem mohl bez obtíží strávit desetkrát delší dobu, než kolik mi zabere tento úvod. Zanechává ještě jeden, poslední obraz: to, jak často lidský příběh, který je nám popisován, vznáší námitky proti prostředí, v němž se odehrává. Na samém konci této knižní série Luterin cítí „povznesení“, třebaže se blíží ohromná zima; a tak ačkoliv vítr zadusí jeho křik, víme, že opět nastane jaro.

Graham Sleight

Předmluva k omnibusovému vydání

Jeden přítel vydavatel se mě snažil přesvědčit, abych napsal knihu, kterou jsem si nijak zvlášť stvořit nepřál. Ve snaze se vykroutit jsem mu napsal dopis, v němž jsem navrhl něco mírně odlišného. Měl jsem představu planety hodně podobné Zemi, ale s delším rokem. Nechtěl jsem mít nic společného s našimi kratičkými 365 dny.

„Řekněme, že se ta planeta bude jmenovat Helikonie,“ napsal jsem bez rozmyslu.

To slovo bylo rázem venku. Helikonie! A z onoho slova vyrostla tato kniha.

Věda je v posledních letech plná úžasných konceptů. Konkuruje SF! Jsme dobře obeznámeni se zběsilými procesy, které se odehrávají závratně daleko od naší Sluneční soustavy, jak v časovém, tak prostorovém smyslu.

Když kosmologové hovoří o nějakém novém vývoji, často říkají: „To zní jako science fiction.“ Což je dokonale správná poznámka, která jen odráží vztah, který existuje mezi science fiction a vědou.

Tento vztah nelze přesně definovat, neboť věda prostupuje naše životy, a vědci i spisovatelé jsou vrtošiví lidé. Je to proměnlivý vztah. Zjevné je, že science fiction funguje v prediktivním nebo deskriptivním režimu. Může se pokoušet buď setrvávat před vědou, předvídat budoucí vývoj nebo zvraty, nebo může dramatizovat nově dosažený vývoj a zpřístupňovat široké čtenářské obci holá (a pro někoho suchá) vědecká fakta.

Příkladem první metody (metody stylu „Počkejte a uvidíte„) je román Gregoryho Benforda Timescape, v němž píše o zapeklitostech času způsobem, o němž se teprve nedávno začalo diskutovat ve vědeckých kruzích.

Příkladem druhé metody (metody stylu „Zažívací trakt„) je Stroj času H. G. Wellse, v níž autor demonstruje možnost solární smrti – což byla v době, kdy Wells román psal, překvapivě nová myšlenka.

V Helikonii je použita metoda Zažívacího traktu. V roce 1979, kdy byla tato kniha pouhým staveništěm, jehož základy se otevíraly nezemské obloze, vydal James Lovelock útlou knížku s názvem Gaia: nový pohled na život na Zemi. Jméno Gaia navrhl jeden Lovelockův přítel (kterého bych patrně mohl považovat za svého přítele i já), romanopisec William Golding. Tradiční Gaia byla v řecké mytologii bohyní Země; Lovelock nastiňoval neosobní, aktualizovanou verzi této panovnické postavy. Upozorňoval, že přetrvávající existence živoucí Země je v podstatě zázračná. Život přežívá navzdory úžasně úzké škále chemických a fyzikálních parametrů – parametrů vystavených fluktuaci.

Jak je možné, že se už dávno nezvýšila teplota Země, jak tomu bylo na „naší sesterské planetě“ Venuši; že slanost oceánů nepřekonala v toxicitě Mrtvé moře; že se kyslík v atmosféře nenavázal do oxidů nebo že z horních vrstev atmosféry neunikl vodík? Lovelockova odpověď, známá jako Hypotéza Gaia, spočívá v tom, že všechno na Zemi, celá její biomasa, tvoří jedinou samoregulační bytost – samozřejmě živou, ale samozřejmě postrádající vědomý úmysl. Gaia nemá jeden konkrétní střed, nemá ministerské předsedy ani parlament, nemá Führera ani řeckou bohyni; funguje na základě nezaměřené komplexnosti, vystavěné v průběhu milionů let. To implikuje, že činnost bakteriálních a jiných sil vybudovala, a udržuje, živý svět, který známe, tak, aby jim co nejlépe vyhovoval – a jde o proces, v němž lidstvo hraje jen malou roli.

Argumentům Jamese Lovelocka jsem u první i dalších knih propadl způsobem, jakým jsem v dřívější fázi existence propadl románům Thomase Hardyho.

Zajímavé je, že Lovelock je nezávislý biolog dosti staromódního střihu, za nímž nestojí žádné univerzity nebo jiné instituce. A jeho hypotéza je závislá na metodě bedlivého pozorování a zkoumání, jež je zřetelným rysem díla Charlese Darwina. Darwin chápal tam, kde my pouze vidíme. Lovelock upozorňuje, že to, čemu říkáme „městská moudrost“, se už téměř zcela soustředí na otázky lidských vztahů; zatímco v přírodním kmenovém uskupení moudrost znamená přikládat náležitou váhu vztahům se zbytkem neživého a živého světa.

Píše: „Na základě osobní zkušenosti mohu tvrdit, že těch z nás, kdo se vydávají v lodích na cesty do vzdálených končin… je jen pramálo ve srovnání s těmi, kdo se rozhodují pro práci v městských institucích a na univerzitách.“

Na základě cest, bádání a vnímání Lovelock vystavěl svou integrativní hypotézu. A mě nesmírně vzrušila. Ať byla pravdivá či nikoliv, cítil jsem, že je ospravedlněná a že by ji měl dokázat výzkum, a že máme co do činění s tezí, která přináší nové chápání. Lovelock psal v období studené války, kdy jsme žili ve stínu nukleárního střetu a pod hrozbou nukleární zkázy, následované nukleární zimou. Kdyby nukleární zima nastala, šlo by o vrcholné znesvěcení přírody, znásilnění a zabití Gaii.

Tyto intelektuální a emocionální představy jsem měl na mysli, když jsem se pustil do sedm let trvající práce na Helikonii. Doufal jsem, že v ní v širším měřítku zdramatizuji mechanismy z Lovelockovy hypotézy.

Příběh mezi těmito obálkami je pouze vědecká romance. Vypráví o poměrně obyčejných, omylných lidech žijících uvnitř omylných systémů, stejných, v jakých žijeme my – navíc společně s mimozemšťanem, který v nás má také svůj podíl. Ačkoliv se to tak nemusí zdát, nehodlal jsem na tuto předmluvu klást příliš velký vědecký důraz. SF, ta přízračná entita, není věda, ale fikce, která musí dodržovat spoustu obyčejných beletristických pravidel, možná s jakýmsi imaginativním rozměrem navíc – není pražádný důkaz, že někde jinde v Galaxii existuje život.

Vzhledem k hlubokému zájmu o fungování společenského světa, ekonomiky, ideologie a náboženství, napsal jsem román (Life in the West), jenž se zabýval těmito záležitostmi a kterým jsem já pouze přihlížel. Tento román se setkal s dostatečně velkým úspěchem, abych mohl doufat, že se mi něco podobného podaří třeba i ve větším měřítku.

Takže jsem napřed pomýšlel na alegorii, kdy jsou tři hlavní mocenské bloky reprezentovány třemi helikonskými kontinenty.

Tento nápad naštěstí brzy vyprchal – ačkoliv ony tři kontinenty zde zůstaly i po odlivu: Kampannlat, Hespagorat a Sibornal.

Tou dobou už ve mně totiž proudily kreativní instinkty a splachovaly ty didaktičtější. Zdálo se, jako by o sobě dávaly vědět všechny protichůdné impulzy, jimiž jsou naplněny naše mysli, a pozoruhodně se organizovaly. Z temnoty se za mohutného šustění oděvů sešikovaly celé skupiny obyvatel. Tento ohromující tvůrčí proces, s jeho zdánlivou autonomií, představuje jednu z největších spisovatelských rozkoší.

Samozřejmě jsem ještě musel najít příběh.

Vlastně tři příběhy.

V tomto ohledu už jsem měl určité představy od okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že toužím pracovat s početnou množinou postav.

Na počátku jsem si neuměl poradit s tím, jak by měla vypadat helikonská vegetace.

Ocitl jsem se ve slepé uličce. Moji tři nejschopnější poradci, Tom Shippey, Iain Nicholson a Peter Cattermole, se mi ze všech sil snažili vtloukat do hlavy filologická a kosmologická fakta. Jenže já jsem nedokázal vymyslet, jak na Helikonii bude vypadat strom. Pokud si neumíš představit strom, říkal jsem si, pak nejsi schopen vylíčit celý ten nový binární systém, který sis vymyslel, či spíše který jsme vymysleli.

Jednoho večera v roce 1980 jsem jel vlakem z Oxfordu do Londýna, abych se zúčastnil nějakého programu Britské rady. Schylovalo se k západu slunce a vlak zrovna projížděl kolem elektrárny Didcot. S manželkou jsme se často bavili o jejích chladicích věžích; nejsou, přinejmenším zdálky, krásné? Není krásná tahle industriální krajina? Shledával by John Keats v takových výjevech „věčnou radost?“

Věže při této příležitosti podsvěcovalo slunce. Do stále jasné oblohy vydechovaly obrovská mračna páry. Věže a pára tvořily jednotu, čerň na světlém pozadí.

Ano! Tohle jsou helikonské stromy!

Chladicí věže, ty válce s viktoriánskými pasy sevřenými korzety, byly kmeny. Vzdouvající se nepravidelné siluety páry byly listoví. A listoví mělo z kmene vyrážet pouze v určitých obdobích roku.

Tento okamžik prozření byl přesně to, co jsem potřeboval. Pustil jsem se do psaní své vědecké romance. Mezi mnoha postavami, s nimiž jsem přišel do styku, jsem cítil největší náklonnost k Šai Tal, která si stojí za svým u Rybího jezera; ke krásné letní královně MyrdemInggale; mladému Luterinovi; a obzvlášť Ledovému kapitánovi Muntrasovi, který provozuje živnost kdysi tak oblíbenou na Zemi – za časů před nástupem chladniček – a prodává to, co je někdy ceněné a někdy proklínané.

Tak, jak se zdálo, že se celý tento projekt rozvinul z jediného slova Helikonie, jsme přesvědčeni, že se i celý vesmír rozvinul z prvopočátečního atomu. Princip je podobný. Symbolicky je rovněž obsažen ve druhé knize tohoto románu. Poražený generál se prochází randonanským lesem, velikým deštným pralesem hemžícím se životem, něčím zdánlivě stálým a trvalým. Přesto teprve před několika generacemi vyrašil z hrstky semen.

Když vyšel třetí a závěrečný svazek, můj entuziastický nakladatel Tom Machler se mě nad sklenkou zeptal: „Co myslíš, o čem Helikonie doopravdy je?“

Pokrčil jsem rameny. „O změně počasí…“ odpověděl jsem.

Většina takzvaných současných románů je obtěžkána nostalgií. Možná že jedním z důvodů, proč milovat nebo se vyhýbat science fiction, je fakt, že je relativně prosta jedů věčného ohlížení do minulosti. Science fiction hledí do budoucnosti, a to i tehdy, kdy tak činí s neblahým tušením.

Science fiction se v tomto století vyznačuje pozoruhodnou a expandující historií. Z laciných paperbackových knih a časopisů se rozvětvila do všech forem a formátů kultury, ať přiznávaných či nepřiznaných, od pop music po operu. Je zvláštní, že velká část SF se odehrává mimo Zemi, někdy opravdu hodně daleko. Jednou nějaký kritik, který má pod čepicí, tato tajemství vysvětlí.

Do té doby tu máme další příběh, který se odvíjí tisíc světelných let od Země, ale mnohem blíže jejím zájmům a obavám.

Do tohoto prvního jednosvazkového vydání jsem přidal 20 stran dodatků. Obsahují několik, řekněme, scénických poznámek k tomuto dramatu. Drama samotné si můžete přečíst a, doufáme, vychutnat i bez nich; takže tvoří něco jako samostatné zábavné číslo.

Brian W. Aldiss

(1996)

Můj drahý Clive!

Ve svém předchozím románu Život na západě jsem se v co nejširším záběru, jakého jsem byl schopen, snažil zobrazit něco z nervozity, která zmítá světem.

Můj částečný úspěch ve mně probudil ctižádost a neuspokojení. Rozhodl jsem se začít znovu. Veškeré umění je metaforou, ale některé formy umění jsou metaforičtější než jiné; napadlo mne, že možná dopadnu lépe s méně obvyklým přístupem, a proto jsem stvořil planetu Helikonii: místo, které se v mnohém podobá našemu světu, až na to, že je změněna jedna podstatná skutečnost – délka roku. Mělo to být představení jistého druhu dramatu, do něhož nás uvěznil zmatek našeho století.

Abych dosáhl určité věrohodnosti, radil jsem se s odborníky, kteří mne přesvědčili o tom, že moje malá Helikonie je pouhým výplodem fantazie; potřeboval jsem něco mnohem jasnějšího.

Moje vynalézavost čerpala z alegorie. Zjistil jsem, že je to vynikající věc. Do mé mysli inspirované vědeckými fakty se vkrádaly celé spřízněné série nových představ. Využil jsem je, jak nejlépe jsem mohl. Když jsem se ocitl nejdál od své výchozí koncepce – v apastronu svých původních záměrů – zjistil jsem, že píšu o podvojnostech, které platí jak pro Helikonii, tak pro naše století.

Těžko by tomu mohlo být jinak. Protože lidé Helikonie i její ne-lidé, zvířata a druzí, nás zajímají pouze tehdy, odrážejí-li naše vlastní zájmy. Nikoho nezajímá národ mluvících plžů.

Nabízím ti tedy tuto knihu pro pobavení a doufám, že v ní nalezneš mnohem víc toho, v čem se mnou budeš souhlasit, než jsi našel v Životě na západě – a možná ještě víc pro Tvé obveselení.

Tvůj milující otec

Begbroke, Oxford

Toto je první část trilogie. Druhá má název Helikonie – Léto a třetí Helikonie – Zima.

Kam tolik činů, kam tolik zapadlo reků, proč neslynou vyryty ve věčný památník slávy? Bude to, myslím, tak, že vesmír je nový, svět je mlád, a teprve nedávno vznikl.

Proto až podnes se některá řemesla šlechtí a vznikají nová. Na tuto přírodní vědu nedávno se přišlo i nauku naši a nyní já jsem ten první, který ji dovede tlumočit mateřskou řečí…[1]

Lucretius: De rerum natura

rok 55 před Kristem

1 Z latinského originálu přeložila Julie Nováková,1971

PRELUDIUM

Yuli

Toto je příběh o tom, jak Yuli, syn Alehawův, přišel na místo zvané Oldorando, kde jeho potomci prosperovali v lepších časech, jež měly nastat.

Yuli byl už skoro dospělým sedmiletým mužem, když se krčil se svým otcem v přístřešku z kožešin a hleděl dolů do divočiny země, která byla dokonce již tehdy známá jako Kampannlat. Z lehké dřímoty ho probudilo otcovo šťouchnutí do žeber a drsný hlas: „Vstávej, bouře už končí.“

Bouře skučela od západu už tři dny, přinášela s sebou sníh a částečky ledu z Bariér. Měnila svět v šedobílou temnotu a plnila jej zuřivým vytím, připomínajícím ohlušující kvílení, které nevydrží poslouchat žádný z lidí. Skála, na níž bivakovali, tvořila jen nevelkou ochranu proti nejhorším úderům větru; otec a syn nemohli dělat nic jiného než ležet pod kůžemi, podřimovat a občas sežvýkat kus uzené ryby, zatímco jim nad hlavami zuřily živly.

S ustávajícím vichrem se dostavil sníh, v peří podobných chuchvalcích se vznášel nad jednotvárnou krajinou. Třebaže Freyr stál vysoko na obloze – lovci se nacházeli v oblasti rovníku – zdálo se, že tam visí jako zamrzlý. Nad hlavami lidí se vlnily jeho paprsky podobné zlatým závojům, jejichž třásně se zdály dotýkat země, zatímco záhyby se vznášely výš a výš, dokud nezmizely v olověném zenitu nebe. Světla poskytovaly málo a teplo žádné.

Otec a syn instinktivně vstali, protahovali se, podupávali a prudce se rukama bouchali do trupů, masivních jako sudy. Nemluvili. Nebylo o čem. Bouře skončila, ale oba věděli, že musí čekat dál. Věděli, že yelkové, na něž čekají, přijdou brzy. Nebudou muset držet stráž dlouho.

Třebaže to byla nerovná země, v hávu ze sněhu a ledu vypadala naprosto ploše. Pahorky za zády obou lidí byly také zahaleny matnou bělostí. Jenom daleko na severu, tam, kde obloha jako pohmožděná ruka padala na setkání s mořem, bylo vidět pruh tmavé, ponuré šedi. Avšak oči mužů byly neustále upřené k východu. Po chvíli podupávání a poplácávání, když se vzduch kolem nich zaplnil obláčky páry jejich dechu, opět ulehli pod kůže a čekali.

Alehaw se uložil, opřený o skálu loktem zabaleným do kožešin; díky tomu si mohl strčit palec hluboko do prohlubně levé tváře, složit na něj váhu hlavy a zaclonit si oči čtyřmi zbývajícími pokrčenými prsty v rukavici.

Jeho syn nečekal tak trpělivě. Nespokojeně se v sešitých kožešinách vrtěl. Ani on, ani jeho otec se nenarodili k tomuto druhu lovu. Jim byl vlastní lov medvědů v Bariérách, stejně jako to dělali jejich předkové. Ale mrazivý chlad, vydechovaný vysokými, neproniknutelnými větrnými ústy Bariér je přinutil sestoupit s nemocnou Onesou dolů, do mírnějšího podnebí nížin. A tak byl Yuli neklidný a rozrušený.

Jeho nemocná matka a sestra, spolu s matčinou rodinou, se nacházely o několik mil dál. Plny naděje mířily se sáněmi a oštěpy s kostěnými hroty k zamrzlému moři. Yuliho napadlo, jak se jim asi vedlo v té několikadenní bouři. Možná že právě teď hodují, připravují ryby nebo kousky tuleního masa v matčině bronzovém hrnci. Představoval si v ústech chuť masa; sousto se mísilo se slinami a klouzalo mu do krku… a skutečností bylo jen kručení v prázdném žaludku.

„Tamhle, podívej se!“ dloubl do něj otec loktem.

Na obloze obrovskou rychlostí narůstala vysoká, ocelově zbarvená hradba mraků. Zakrývala Freyr a vrhala stín na celou krajinu. Všechno bylo špinavě bílé, všechno bez rozdílu. Pod příkrým útesem, na němž leželi, se rozlévala široká zamrzlá řeka, Yuli slyšel, že jí říkají Vark. Byla přikrytá tak silnou vrstvou sněhu, že dokud po ní člověk nepřešel, nepoznal, že je to řeka. Když se prodírali po kolena vysokou prachovou závějí, slyšeli pod botami slabounké zurčení; Alehaw se zastavil, ostrý konec oštěpu přiložil k ledu, druhý konec k uchu a naslouchal dunivému toku kdesi hluboko pod nimi. Vzdálený břeh Varku značily nezřetelné vyvýšeniny tu a tam narušené temnými skvrnami padlých stromů, napůl zapadaných sněhem. Za nimi se prostírala jen holá planina, dál a dál; a daleko na obzoru se setkávala s pochmurnou šedí východní oblohy.

Yuli stál, mžoural do nekonečné bělosti a díval se přímo na horizont. Otec měl samozřejmě pravdu. Otec vždy všechno věděl. Yuliho srdce přetékalo hrdostí a pýchou, že právě on je Alehawovým synem. Yelkové přicházeli.

Za pár minut rozeznal vůdčí zvířata; šla pevně semknutá v široké řadě. Předcházela je vzdutá vlna sněhu, vířeného jejich kopyty. Blížili se, s hlavami skloněnými, a za nimi přicházeli další a další, nekonečné stádo. Yulimu se zdálo, že jej a otce spatřili, a teď se valí přímo na ně. Plný obav pohlédl na Alehawa, který varovně vztyčil prst. „Čekej.“

Yuli, zabalený v medvědích kožešinách, se chvěl vzrušením. Blížila se potrava, dost potravy pro nasycení všech příslušníků všech kmenů, na něž kdy dopadly paprsky Freyru a Batalixu nebo na které se usmál Wutra.

Jak stádo přicházelo svým neměnným tempem – přibližně odpovídajícím rychlé lidské chůzi – Yuli se snažil pochopit jeho velikost. Teď už polovinu krajiny pokrývala zvířata s bílou a světlehnědou texturou hřbetů, a zpoza východního horizontu se vynořovala stále další a další. Kdo ví, co leží za tím obzorem, jaká tajemství, jaká hrůza? Ale určitě tam nemohlo být nic horšího než Bariéry se svým nemilosrdným mrazem a obrovskou rudou tlamou – Yuli ji jednou zahlédl mezi honícími se cáry mraků – která chrlí lávu po dýmajících úbočích…

Teď už bylo vidět, že živoucí lavina zvířat nesestává pouze z yelků, ačkoli v ní převažovali. Uprostřed stáda byly shluky větších zvířat a vyčnívaly z pohybujícího se koberce jako nakupeniny balvanů. Tato větší zvířata připomínala yelky stejnou protáhlou hlavou se vznešenými, zatočenými rohy, stejně chundelatou hřívou, splývající na silnou, matně lesklou srst, stejným hrbem na zádech poblíž zadku. Zato vzrůstem převyšovala yelky, uprostřed nichž kráčela, o polovinu. Byli to biyelkové – obří, impozantně vyhlížející zvířata, schopná nést na hřbetě dva muže současně – tak to alespoň Yulimu vyprávěl jeden z jeho strýců.

Ve stádu byl ještě třetí druh zvířat. Gunnaduové, jejichž krky viděl Yuli vyčnívat podél celého okraje stáda. Zatímco masa yelků nezúčastněně kráčela kupředu, gunnaduové vzrušeně pobíhali po bocích, maličké hlavičky se jim pohupovaly na dlouhých krcích. Ale jejich nejpozoruhodnějším rysem byl pár gigantických uší, které se natáčely sem a tam a naslouchaly podezřelým zvukům. Dlouhou srstí obrostlá těla gunnaduů spočívala na dvou sloupovitých nohách. Byla to první dvounohá zvířata, která Yuli ve svém životě spatřil. Gunnaduové se pohybovali dvakrát rychleji než yelkové a biyelkové a ušli tak dvojnásobnou vzdálenost, ale přesto každé zvíře vědělo, kde je ve stádě jeho místo a setrvávalo na něm.

Příchod stáda předznamenávalo silné, jednotvárné, nekonečné dunění. Z místa, kde s otcem ležel, rozlišil Yuli všechny tři druhy zvířat jen díky tomu, že věděl, co má očekávat. Všechna zvířata splývala jedno s druhým do strakaté mozaiky světla a stínu. Temné čelo mraků bylo rychlejší než stádo a nyní již naprosto skrylo Batalix; tento statečný Strážce se nyní neukáže celé dny. Živoucí koberec stáda se valil krajinou a pohyb jednotlivých zvířat byl rozlišitelný stejně obtížně jako proudy v dravé řece.

Zvířata také zahaloval opar, visící nad nimi; skládal se z jejich tepla, potu a malého, dotěrného, okřídleného, bodavého hmyzu, který byl schopen množit se právě jen v teple tohoto stáda statných kopytnatců.

Yuli, celý zadýchaný vzrušením, se znovu podíval a – pozor! – první řady zvířat již dosáhly sněhem zapadaných břehů řeky Vark. Jsou blízko a přicházejí ještě blíž – celý svět se proměnil v jedno nezadržitelně se zvětšující zvíře. Otočil hlavu a naléhavě se podíval na otce. Třebaže si Alehaw synova pohledu všiml, dál strnule hleděl k řece, se zuby zaťatými a očima zimou přimouřenýma pod silným obočím.

„Ani hnout!“ přikázal.

Živoucí příboj se rozlil po břehu řeky, přelil se přes něj, vevalil se na skrytý led. Některá zvířata, neohrabaní dospělí či hopsající mláďata, zakopávala o skryté kmeny stromů, zuřivě kopala tenkýma nohama, dokud je nepodupala valící se masa.

Teď už bylo možné rozlišit jednotlivá zvířata. Nízko skloněné hlavy. Vytřeštěné oči, bíle olemované. U mnohých tlam visely dlouhé zelené sliny. Chlad okamžitě zmrazoval páru valící se z rozšířených nozder; jako led se jim usazovala na chlupatých hlavách. Většina zvířat byla v zuboženém stavu, pohybovala se namáhavě, srst měla pokrytou blátem, výkaly a krví nebo jim v cárech visela tam, kde ji potrhaly rohy sousedů.

Zvlášť biyelkové, s ohromnými chuchvalci zcuchané šedé srsti, instinktivně si vědomi, že se před nimi skrývá jisté nebezpečí, k němuž nevyhnutelně směřují, kráčeli s jakýmsi tlumeným neklidem, obklopeni menšími příbuznými, a kouleli očima při každém zakvičení těch, kteří upadli.

Masa zvířat se už přelila na zamrzlou řeku a vířila sněhové závěje. Oba lovci jasně slyšeli hluk stáda, ale už to nebyl jen dusot kopyt, ale i chraptivý dech a neustálý chór chrochtání, frkání a kašlání, třeskot rohu o roh, ostré plácání uší odhánějících všudypřítomný dotěrný hmyz.

Pak na zamrzlou řeku vstoupili tři biyelkové najednou. Led se s ostrým praskotem prolomil. Téměř metr silné kry se vymrštily do vzduchu pod tíhou řítících se zvířat. Yelků se zmocnila panika. Ti, kteří již byli na ledě, se pokoušeli rozprchnout do všech stran. Mnozí padli a ostatní zvířata se valila přes ně. Prasklina se rozšiřovala. Voda, šedá a divoká, vystříkla do vzduchu – rychlá a ledová, řeka stále žila. Hrnula se, rvala a pěnila, jakoby rozradostněná volností, a zvířata do ní padala s otevřenými tlamami a strachem a hrůzou ryčela.

Nic ale nemohlo zastavit postupující masu. Byla stejným přírodním živlem jako voda sama. Valila se dál a dál, přes padlé spolubratry, přes čerstvě otevřené ostré rány řeky Vark, vyplňujíc je umírajícími těly, až nakonec zalila protější břeh.

Teď se Yuli s planoucíma očima vztyčil na kolena a pozvedl svůj kostěný oštěp. Otec popadl syna za ruku a strhl ho k zemi.

„Podívej, blázne, fagoři!“ Obdařil ho zuřivým, opovržlivým pohledem a ukázal oštěpem na nebezpečí.

Otřesený Yuli se znovu skrčil k zemi. Vyděšený nejen otcovým hněvem, ale i myšlenkou na fagory.

Stádo nyní těsně míjelo vyvýšeninu, na níž leželi, z obou stran obtékalo její zvětralé základy. Oblak létavých a kousavých potvor, který vytvářel živý opar nad pohybujícími se zády zvířat, nyní obklopil i Yuliho a Alehawa a chlapec napínal zrak a snažil se tou pohyblivou clonou zahlédnout fagory. Zpočátku nerozeznal žádné.

Na čele té masy nebylo vidět nic, jenom živoucí chundelatou lavinu, hnanou pudem člověku nepochopitelným. Pokryla zamrzlou řeku, pokryla břehy a pokryla celý šedý svět až po vzdálený obzor, kde se zasouvala pod šedohnědé mraky jako deka pod polštář. Byly tam stovky tisíc zvířat a hmyz nad nimi visel ve vzduchu v souvislé černé vrstvě.

Alehaw stáhl Yuliho k zemi a jedním huňatým obočím ukázal na jakýsi bod po jejich levici. Yuli, zpola skryt kožešinami, se tam zahleděl. Dva ohromní biyelkové kráčeli přímo k jejich pozorovacímu stanovišti. Jejich mohutná, bílou srstí porostlá záda byla téměř v úrovni skalní plošiny. Když Yuli rozehnal komáry, které měl před očima, změnila se bílá srst ve fagory. Byli čtyři, po dvou na každém biyelkovi, a pevně se tiskli k srsti zvířat.

Divil se, jak je předtím mohl přehlédnout. Třebaže splývali s gigantickými oři, zosobňovali ty, co jedou, zatímco ostatní jdou pěšky. Okupovali vrcholky biyelčích zad, nevrlé býčí tváře otočené k vysočině v dálce, kde se stádo zastaví a napase se. Zpod nahoru zahnutých rohů jim svítily oči. Občas jeden či druhý vyfrkl hustý bílý sliz, jímž zaháněli dotěrný hmyz, a vtáhl jej do nozder.

Neforemné hlavy jim seděly na masivních, dlouhou bílou srstí pokrytých tělech. Až na purpurově rudé oči byli tvorové celí bílí. Jeli na obrovských zvířatech, jako by s nimi byli srostlí. Za nimi se houpala primitivní pouzdra ze surové kůže s kyji a ostatními zbraněmi.

Teď, když už si byl Yuli vědom nebezpečí, zpozoroval i další fagory.

Vezli se pouze privilegovaní. Obyčejní příslušníci kmene šli pěšky a snažili se udržet tempo se zvířaty. Jen pár metrů od místa, kde Yuli s Alehawem leželi, nyní procházela skupinka čtyř fagorů. Yuli se neodvážil pohnout, dokonce ani odehnat si hmyz z očních víček. Bez rozmyšlení by vrazil oštěp mezi lopatky prvního fagora, kdyby mu to Alehaw přikázal.

S mimořádným zájmem si prohlížel rohy fagorů, kteří jej vždy dva a dva míjeli. Ačkoli je viděl v mdlém světle, postřehl, že rohy jsou hladké, s vnitřní i vnější hranou ostrou až ke špičce.

Horoucně toužil po takovém rohu. Rohy mrtvých fagorů sloužily v divokých údolích Bariér jako zbraně. Právě kvůli těmto rohům učení mužové ve vzdálených městech – bezpečně ukrytých před bouřemi – nazývali fagory rasou ancipitů: druhem s obousečným ostřím.

Ancipita na čele postupoval neohroženě. Kvůli chybějícímu normálnímu kolennímu kloubu se zdála jeho chůze nepřirozená. Šel mechanicky stejným tempem již mnoho mil. Vzdálenost pro ně nic neznamenala.

Protáhlá hlava vůdce trčela dopředu a byla typicky pro fagory posazená nízko mezi rameny. Na každé paži měl řemínky a na nich byly připevněny další rohy, namířené do stran, zakončené kovovými bodci. Jimi mohl snadno odehnat jakékoliv zvíře, které se dostalo příliš blízko. Jinak byl neozbrojen, ale yelk kráčející nedaleko měl na zádech uvázaný ranec s veškerým jeho majetkem, včetně kopí a lovecké harpuny. Další zvířata také nedobrovolně nesla zavazadla, náležející ostatním fagorům této malé skupiny.

Vůdce skupiny následovali dva další samci – alespoň tak Yuli usoudil – a za nimi šla fagorská samice. Byla menší postavy a kolem pasu měla přivázaný jakýsi vak. Pod dlouhými bílými chlupy se jí pohupovala růžová vemena. Na zádech nesla mládě, které se drželo srsti na jejím krku a hlava mu spočívala na rameni matky, oči zavřené. Samice kráčela naprosto mechanicky, jako by byla v tranzu. Jen stěží bylo možné odhadnout, kolik dní už takto jdou a jakou vzdálenost urazili.

Za nimi následovali další fagoři, řídce roztroušení podél okrajů pohybujícího se stáda.

Zvířata si jich vůbec nevšímala, přijímala je stejně jako obtížný hmyz, protože jim nic jiného nezbývalo.

Dusotu kopyt tak dělalo společnost namáhavé dýchání, frkání a pouštění větrů. Ozval se další zvuk. Vůdčí fagor vydával jakési mručení či vrčení, drsný zvuk tvořený jazykem rychle vibrujícím v ústech a měnící svou výšku a intenzitu; možná jím chtěl povzbudit ony tři, které vedl. Yuliho ten zvuk polekal. Ale brzy odezněl a byl pryč, stejně jako tito fagoři. Následovala další zvířata a další fagoři bez přestávky, nezastavitelně. Yuli s otcem stále vyčkávali, občas vyplivli z úst mouchu, ale neodvážili se udělat žádný prudší pohyb. Čekali na okamžik, kdy budou moci zaútočit a získat maso, které tak zoufale potřebovali.

Před západem slunce se znovu zvedl vítr, a stejně jako předtím vál z ledových vrcholů Bariér přímo do obličejů migrující armády. Fagoři, kteří šli v jejích stopách, měli sklopené hlavy, oči přimhouřené, a z koutků úst jim vytékaly dlouhé stružky slin; ty jim hned na hrudi mrzly, jako mrzne sádlo vylité na led.

Panovalo pochmurné šero. Wutra, bůh nebes, sbalil závěsy světla a zahalil své království do mraků. Možná prohrál další z nespočetných bitev.

Zpod této temné clony se vynořil Freyr, když už se pomalu dotýkal obzoru. Mračné pokrývky na chvíli ustoupily a odhalily Strážce, doutnajícího zlatavým světlem. Zářil nad pustinou, malý, ale jasný. Disk Freyru nebyl větší než pouhá třetina jeho doprovodné hvězdy Batalixu, ale světlo měl přesto mnohem jasnější a živější.

Zanořil se do lůna země a zmizel.

Nastal čas šerodne, který převažoval v létě a na podzim a který byl téměř jediným znakem odlišujícím tato období od ještě krutějších časů. Šeroden zalil noční nebe matným polosvětlem. Pouze v období Nového roku Batalix a Freyr vycházejí a zapadají spolu. Nyní ale žijí každý zvlášť, často skrytí za mraky – vzdouvajícím se kouřem Wutrových válek.

Z toho, jak den přecházel v šeroden, četl Yuli nadcházející počasí. Divoké větry brzy ve svém dechu vyčarují sníh. Vybavil se mu verš, který kdysi četl ve staré olonetštině, jazyce čar a kouzel, věcí dávno minulých, červených ruin, v jazyce katastrofy, krásných žen, obrů a hojnosti potravy, v jazyce nedostupného včerejška. Na tento verš často vzpomínali v temných jeskyních Bariér:

Wutra když smutný je,

pošle Freyr k mohyle

a nás ke vzdouvající se temnotě.

Jakoby v odpověď na změnu světla proběhlo masou yelků všeobecné zachvění a všichni najednou se zastavili. Zvířata zabručela, a tam, kde zrovna stála, klesla na udusanou půdu, nohy složené pod tělem. Pro obrovské biyelky byl tento manévr neuskutečnitelný. Zůstali na místě a usnuli vestoje, oči přikryté ušima. Některé skupinky fagorů se shlukly těsně k sobě; většinou se jednoduše sesuli na zem a stejně jako zvířata usnuli tam, kde dopadli, zády opření o boky yelků.

Všechno spalo. Dvě postavy ležící na skalním masivu si přetáhly přes hlavy kožešiny, pod nimiž se stále skrývaly, a s prázdnými žaludky a obličeji položenými na zkřížených rukou také usnuly.

Všechno spalo, kromě oblaku kousajícího a sajícího hmyzu.

Tvorové, kteří byli schopni snít, se probíjeli znepokojivými přeludy, jež přinášel šeroden.

Tomu, kdo by tento obraz zbavený stínů, zato plný neustálého utrpení, spatřil poprvé, by mohlo toto místo připadat nikoli jako svět, ale spíš jako něco, co teprve očekává formální akt stvoření.

A v tomto stavu úplné nehybnosti se začalo něco pohybovat na obloze; nebylo to o nic energičtější než rozvíjení aurory, která se předtím rozprostřela nad scénou. Od moře připlul osamocený ohnivák. Vznášel se ve vzduchu jen několik metrů nad zmoženou masou živých tvorů. Vypadal jako velké křídlo, rudě žhnoucí jako řeřavé uhlíky dohasínajícího ohně; mávalo s ospalou pravidelností. Když přelétal nad zvířaty, tvorové sebou těžce trhali a ve spánku se nadzvedávali. Přeletěl nad skalním masivem, na němž leželi dva lidé, Yuli a jeho otec, a ti sebou také nepokojně mleli, stejně jako yelkové, a ve snu je pronásledovaly podivné vize. Pak ohnivák zmizel. Osamoceně zamířil do hor na jihu, zanechávaje za sebou stopu rudých jisker umírajících v atmosféře jako ozvěna zjevení samotného.

Po nějaké době se zvířata začala probouzet a znovu stavět na nohy. Zatřásla ušima se stopami krve po komářích bodnutích a znovu vyrazila. Procitli i biyelkové a gunnaduové pobíhali sem a tam. Na další pouť se vydali i fagoři. Dva lidé se také probudili a pozorovali odcházející zvířata.

Velké procesí pokračovalo celý další den a zuřící bouře obalovala zvířata sněhem. K večeru, když vítr honil po obloze potrhané mraky a mráz řezal jako nůž, zahlédl Alehaw konec stáda.

Nebyl tak těsně semknutý jako první řady. Opozdilci se vlekli za stádem roztaženi na několik mil, někteří kulhali, jiní žalostně kašlali. Za nimi i vedle nich se plížili dlouzí chlupatí tvorové s břichy nízko u země, číhali na příhodný okamžik, aby se zvířeti zakousli do nohy a strhli oběť k zemi.

Skalní masiv minuli poslední fagoři. Šli až daleko za zvířaty, možná z obav před chlupatými dravci nebo proto, že chůze v tomto rozdupaném terénu plném výkalů byla dost obtížná.

A nyní vstal i Alehaw a vyzval syna, aby učinil totéž. Chvíli vyčkávali a pak sklouzli ze skály, v rukou svírali oštěpy.

„Jdeme!“ zavelel Alehaw.

Sníh byl posetý mrtvými zvířaty, zvláště kolem břehů řeky Vark. Prasklina v ledu byla ucpaná utonulými těly. Mnohá zvířata, která zakopla nebo byla sražena valícím se stádem a padla, zmrzla dřív, než se mohla opět postavit, a nyní byla změněná v led. Po přechodu bouře teď byla jejich těla, tvořící rudá srdce kusů ledu, k nerozeznání od okolní krajiny.

Mladý Yuli samou radostí, že se může opět pohybovat, pobíhal, skákal a hlasitě křičel. Doběhl k zamrzlé řece, nebezpečně skákal z jedné beztvaré kupy ledu na druhou, mával rukama a smál se. Otec si ho přísně zavolal k sobě.

Ukázal pod led.

Pohybovaly se tam tmavé, sotva viditelné tvary, částečně určované stopami bublin. Draly se vzhůru, aby se zúčastnily podhladinové hostiny, připravené jen pro ně, a matné ledové médium, v němž pluly, se barvilo karmínem.

Další dravci se blížili vzduchem. Z východu a zachmuřeného severu přilétali velcí bílí ptáci, těžce padali z oblohy a ostrými zobáky se probíjeli ledem k masu pod ním. Hodovali a zároveň pozorovali lovce a jeho syna očima plnýma ptačí vypočítavosti.

Avšak Alehaw s nimi neztrácel čas. Spolu s Yulim mířili k místu, kde se stádo dostalo mezi padlé stromy. Cestou křičel a mával oštěpem, aby odehnal dravce. Tady jim budou mrtvá zvířata lehce dostupná. Ačkoli byla hodně podupaná, jednu část anatomie si uchovala neporušenou – lebku. A právě lebkám věnoval Alehaw pozornost. Ostřím nože rozevřel čelisti a dovedně jim z tlam vyřezával silné jazyky. Krev se mu rozlévala po zápěstích a skrápěla sníh.

Yuli zatím šplhal přes kmeny stromů a sbíral úlomky dřeva. Od jednoho padlého kmene odhrabal sníh a tím získal chráněné místo, na němž mohl rozdělat oheň. Omotal tětivu luku kolem kousku zaostřeného dřívka a začal jím rychle vrtět. Nad hromádkou drobícího se dřeva se objevil nepatrný proužek kouře. Opatrně do něj foukl. Vyskočil malý plamínek, přesně takový, jaký často ožíval pod čarovným dechem Onesy. Když se oheň dobře rozhořel, Yuli nad něj pověsil bronzový hrnec a naplnil jej sněhem. Přidal do něj sůl z malého koženého váčku, který nosil schovaný v oděvu. Byl hotov, když otec přinesl sedm masitých jazyků a hodil je do hrnce.

Čtyři byly pro Alehawa, tři pro Yuliho. Snědli je a bručeli spokojeností. Yuli se snažil zachytit otcův pohled a úsměvem ukázat radost, ale Alehaw žvýkal zamračeně a s pohledem zabořeným do zdupané země.

Čekalo je hodně práce. Ještě ani nedojedli a Alehaw už byl na nohou a rozkopal žhnoucí uhlíky ohniště. Mrchožrouti kolem nich na okamžik vzlétli, ale hned zase dosedli a pokračovali v hostině. Yuli vyprázdnil bronzový hrnec a připevnil si jej k pasu.

Nacházeli se téměř na západním okraji migrace obrovského stáda. Tady, na vysočině, budou zvířata vyhrabávat zpod sněhu lišejník a pást se na pruzích střapatého mechu, který zahaloval modřínové lesy. A také tady, na nevysoké planině, přijde na část zvířat jejich čas a přivedou na svět mladé. A právě k této planině, ani ne míli vzdálené, se v šerém denním světle vydali Alehaw se synem. V dálce viděli skupiny dalších lovců, mířící stejným směrem. Jednotlivé skupiny se navzájem ignorovaly. A žádná z nich nesestávala pouze ze dvou lovců, povšiml si Yuli; tak jeho rod doplácel na to, že není z planin, ale z Bariér. Všechno pro ně bylo mnohem obtížnější.

Zlomeni v pase stoupali do svahu. Cesta byla posetá balvany, pozůstatky po starobylém moři, které kdysi ustoupilo tváří v tvář ničivému chladu – ale o těchto věcech nic nevěděli a ani vědět nechtěli. Pro Alehawa s Yulim byla důležitá jen přítomnost.

Na okraji planiny se zastavili. Chránili si oči před štiplavým mrazem a rozhlíželi se. Většina stáda odešla. Jediné stopy po předchozích masách zvířectva tvořily občasné roje hmyzu a dusivý zápach. Na planině zůstala jen ta zvířata, která měla přivést na svět mladé.

Mezi zvířaty nebyli pouze yelkové, ale také slabší gunnaduové a obrovská těla biyelků. Ležela netečně; pokrývala rozsáhlou oblast, mrtvá nebo téměř mrtvá, boky některých se ještě těžce dmuly. K umírajícím zvířatům se blížila další skupina lovců. Alehaw se zabručením Yulimu pokynul a vydali se spolu k polámaným kmenům borovic, blízko nichž leželo několik yelků. Yuli se nad jedním zastavil a díval se, jak otec zabíjí bezmocné zvíře, které už tak jako tak bylo jednou nohou na věčnosti.

Stejně jako jeho obří příbuzný, biyelk, a stejně jako gunnadu byl yelk nekrogen, tvor, jenž dává život pouze skrze vlastní smrt. Byli to hermafroditi, někdy samci, jindy samice. Byli příliš nedokonalí, než aby ve svých tělech skrývali stejné orgány, jako mají savci – vaječníky a dělohu. Po spáření se ze vstříknutého spermatu uvnitř teplých těl vyvíjely malé červovité formy, které požíraly žaludek mateřského hostitele a stále rostly.

Jejich čas nastal, když dosáhly hlavní tepny. Tou se jako semena ve větru začaly rozlézat po celém hostitelově těle a v krátkém okamžiku způsobily jeho smrt. K tomu docházelo bez výjimky tehdy, když velká stáda dosáhla planiny na západní hranici území své migrace. Tak tomu bylo již dlouhé, nespočetné věky.

Právě když Alehaw a Yuli stanuli nad zvířetem, jeho žaludek splaskl jako děravý vak. Zvrátilo hlavu a zemřelo. Alehaw do něj rituálním způsobem vbodl oštěp.

Pak oba muži padli na kolena do sněhu a noži rozpárali břicho zvířete.

Byly tam.

Larvy ne větší než nehet – tak malé, že se téměř nedaly rozeznat – ale ve velkém množství byly velmi chutné a vysoce výživné. Pomohou vyléčit Onesu z nemoci. Vystaveny chladnému vzduchu rychle umíraly.

Kdyby je ponechali jejich přirozenému osudu, larvy by žily dál, bezpečně skryty pod kůží hostitele. Ve svém malém temném vesmíru by neváhaly požírat jedna druhou. Právě v aortě a ve velkých tělních tepnách často docházelo ke krvavým bitvám. Ty, které přežily, rostly v dalších metamorfózách. Zvětšovaly se a jejich počet se snižoval. Nakonec se tlamou nebo přes konečník vynořili na svět dva tři malí hbití yelkové a poprvé stanuli tváří v tvář vyhladovělému světu venku. Objevili se právě včas, aby se vyhnuli smrti ušlapáním, když se stáda pomalu stahovala na náhorní plošinu, která byla jejich stanovištěm před zpáteční migrací na severovýchod, ke vzdáleným Čals.

Rozeseté po celé planině se mezi plodícími a zároveň umírajícími zvířaty tyčily mohutné kamenné sloupy. Vztyčila je zde dřívější lidská rasa. Na každém sloupu byl vytesán jednoduchý symbol: kruh nebo kolo s malým kruhem uprostřed. Z menšího kruhu v centru vycházely na dvě protilehlé strany až k okraji většího dvě do oblouku prohnuté čáry. Nikdo z přítomných na této mořem vytvořené planině, ani zvíře, ani lovec, nevěnoval sloupům či obrazcům na nich nejmenší pozornost.

Yuli byl úlovkem nadšen. Nařezal kusy kůže, spletl z nich hrubý vak a nacpal do něj umírající larvy yelků. Otec mezitím odřezával maso z kostry. Zužitkují každý kousek mrtvého těla. Z nejdelších kostí udělají sáně, svázané pruhy kůže. Rohy poslouží místo skluznic a usnadní jim námahu spojenou s tažením saní na zpáteční cestě domů. Povezou kusy žeber, kýty, hřbetu a vše přikryjí zbytkem kůže.

Oba pracovali společně, odfukovali námahou, ruce zbrocené krví, v oblacích páry vlastního dechu, v nichž se nepozorovaně shromažďovaly roje hmyzu.

Najednou Alehaw hrozně vykřikl, upadl na záda a pokoušel se vstát a utéct.

Yuli se zděšeně rozhlédl. Z úkrytu mezi borovicemi se vyplížili tři velcí bílí fagoři a nyní stáli nad nimi. Dva se vrhli na vstávajícího Alehawa a znovu ho kyjem srazili do sněhu. Třetí zaútočil na Yuliho. Ten se rozkřičel hrůzou a odkulil se stranou.

Docela zapomněli na nebezpečí hrozící od fagorů a nedrželi hlídku. Zatímco se Yuli kutálel, vyskakoval a unikal ranám kyje, zahlédl o kus dál další lovce, jak nevzrušeně zpracovávají trup mrtvého yelka, stejně jako to ještě před chvílí dělali on i otec. Byli tak odhodlaní dokončit práci, postavit saně a zmizet – tak blízcí smrti hladem – že nepřestávali pracovat, pouze čas od času vzhlédli a podívali se na bitku. Kdyby Alehaw a Yuli byli příslušníky jejich kmene, zachovali by se jinak. Jenže to byli lidé z rovin, podsadití a s nepřátelskými výrazy ve tvářích. Yuli křičel o pomoc, ale marně. Jeden z mužů hodil po fagorech krvavou kost. To bylo vše.

Yuli se vyhnul už už dopadajícímu kyji, rozběhl se, ale uklouzl a upadl. Fagor se na něj vyřítil jako bouře. Yuli instinktivně zaujal obrannou pozici, v kleku na jednom koleni. Když se na něj fagor vrhl, rozmáchl se dýkou a zdola ji vnořil do velkého útočníkova břicha. S ohromením a zděšením sledoval svou ruku, jak mizí ve vláknitě tuhé srsti; kožich okamžitě zalila hustá zlatá krev, stříkající na všechny strany. Fagoří tělo ho udeřilo a chlapec se odkutálel – a pak už se kutálel z vlastní vůle, co nejdál od nebezpečí, kutálel se do jakéhokoliv úkrytu, který se mu naskytne, udýchaně se kutálel až pod odhozenou lopatku mrtvého yelka, zpod které pozoroval svět, tak náhle nepřátelský.

Útočník upadl. Pak znovu vstal a snažil se ohromnými tlapami si ucpat zlatou ránu ve vnitřnostech. Potácel se dokola a naříkal: „Ach, aách, aáách, ach…“ Padl na zem, hlavou napřed, a už se nepohnul.

Kus od mrtvého těla ležel na zemi zbitý Alehaw. Byl v bezvědomí, ale fagoři jej ihned zvedli a jeden z nich si ho přehodil přes rameno. Potom se rozhlédli, podívali se na svého mrtvého druha, pak jeden na druhého, se zabručením se k Yulimu obrátili zády a odkráčeli.

Yuli vstal. Cítil, jak se mu třesou nohy v kožešinových kalhotách. Nevěděl, co má dělat.

Bezmyšlenkovitě obešel tělo fagora, kterého zabil – ach, jak se bude moci pochlubit matce a strýcům – a běžel zpět na místo střetu. Sebral svůj oštěp a pak, po chvilce váhání, také otcův oštěp. Potom se vydal sledovat fagory.

Vlekli se před ním, plahočili se s těžkým břemenem. Brzy zjistili, že je chlapec sleduje, a občas se otočili a snažili se jej zahnat hrozbami a gesty. Zřejmě jej nepovažovali za tak nebezpečného, aby po něm vrhli oštěp.

Když se Alehaw probral k vědomí, fagoři se zastavili, postavili ho na nohy a donutili jej jít mezi nimi. Poháněli jej ranami. Yuli dal otci sérií hvizdů najevo, že je poblíž, ale kdykoliv se starý muž pokoušel ohlédnout, dostal od některého z fagorů takovou ránu, až se zapotácel.

Fagoři pomalu dohonili další skupinu svých, jednu samici a dva samce. Jeden z nich byl velmi starý a kráčel s pomocí hole téměř stejně vysoké, jako byl sám; ztěžka se o ni při výstupu do kopce opíral. Co chvíli klopýtl o hromádky yelčích výkalů.

Pak se tyto zvířecí pozůstatky přestaly objevovat a vzduch už nepáchl. Stoupali nahoru jinou cestou než migrující stádo. Na svahu rostly smrky a závany větru sem nedosahovaly. Nahoru vystupovalo několik skupinek fagorů, mnozí z nich se prohýbali pod tíhou masa z yelků. A jim v patách se plížil sedmiletý lidský tvor se strachem v srdci, ale se snahou mít otce stále na dohled.

Vzduch najednou podivně zhoustl a ztěžkl, jako by jej někdo začaroval. Porost také zhoustl a tempo výstupu se zpomalilo, fagoři byli nuceni semknout se těsněji k sobě. Drsná píseň, která jim skřípavě vycházela z hrdel, chvílemi hlasitě sílila do ostrého crescenda, a chvílemi jen tak skomírala. Yuli, plížící se od stromu ke stromu, byl vystrašený a držel se víc vzadu.

Nemohl pochopit, proč se Alehaw únoscům nevytrhne a nepustí se ze svahu; dole by znovu popadl svůj oštěp a pak by stanuli bok po boku a zabili by všechny ty huňaté nepřátele. Místo toho zůstával zajatcem a jeho stále menší postava se nyní ztrácela mezi nahloučenými fagory v šeru pod stromy.

Znovu zazněla mručivá píseň a znovu ustala. Mlhavé nazelenalé světlo, které se objevilo vpředu, zvěstovalo nové neštěstí. Yuli se plížil, skrčený postupoval od stromu ke stromu. Na dohled stála nějaká budova s ohromnými dvoukřídlými vraty, nepatrně pootevřenými. V mezeře zářil mdlý oheň. Fagoři zakřičeli a brána se otevřela víc. Začali se tlačit dovnitř. Tím ohněm byla hořící pochodeň, kterou držel jeden z fagorů nad hlavou.

„Otče, otče!“ křičel Yuli. „Uteč, otče! Jsem tady!“

Nikdo mu neodpověděl. V šeru, v němž světlo pochodně všechno ještě víc zkreslovalo, nebyl schopen rozlišit, zda je otec ještě venku nebo zda už jej vstrčili branou dovnitř.

Několik fagorů se na něj lhostejně otočilo a bez zjevného nepřátelství jej odháněli.

„Jdi zzi křičet na vítr!“ zvolal jeden z nich v olonetštině. Stáli jen o dospělé lidské otroky.

Dovnitř vstoupila poslední chlupatá postava. Za dalších skřeků se brána zavřela. Yuli k ní doběhl, plakal a bušil do hrubého dřeva. Odpovědí mu bylo jen zasouvání závory zevnitř. Dlouho stál s čelem přitisknutým na desku, neschopný smířit se s tím, co se stalo.

Brána byla zapuštěná v kamenných kvádrech, jen hrubě otesaných, aby zapadaly jeden do druhého. Štěrbiny mezi nimi byly utěsněny silnými kusy mechu. Celá budova sloužila pouze jako vchod do jedné z velkých podzemních jeskyní, v nichž, jak Yuli věděl, fagoři žili. Byli to líní tvorové a většinu práce za ně vykonávali lidští otroci.

Yuli ještě chvíli bloumal kolem brány, než vylezl po příkře se svažující zdi nahoru, kde objevil to, co doufal, že najde. Komín. Třikrát vyšší než on, ohromujícího průměru. Vyšplhal na něj snadno, protože se nahoru zužoval, a kusy kamene, z nichž byl postaven, byly otesány jen velmi hrubě, takže vždy našel nějaké vhodné místo, o něž se mohl zapřít chodidlem. Kameny nebyly tak ledově chladné, jak by se dalo očekávat, ani na nich nebyla námraza.

Nahoře neopatrně vysunul tvář přes okraj a okamžitě ho to málem porazilo. Ztratil rovnováhu, zvrátil se dozadu a spadl. Přistál na pravém rameni a skutálel se po sněhu.

Z otvoru se na něj vyvalil horký zkažený vzduch, smíšený s kouřem ze dřeva a odpornými výpary. Komín sloužil jako větrací šachta podzemních doupat fagorů. Věděl, že touhle cestou se dovnitř nedostane. Zůstal oddělený od otce, ztratil ho navždy.

Zkroušeně seděl ve sněhu. Chodidla měl zabalená v kůžích, pevně zašněrovaných vysoko na lýtkách. Měl na sobě kalhoty a tuniku z medvědích kožešin; matka je ušila tak, že chlupy byly obráceny dovnitř. Aby mu bylo větší teplo, měl na sobě ještě vestu s kožešinovou kapucí. Onesa mu ji v dobách, kdy se ještě cítila dobře, ozdobila na ramenou bělostnými ocásky sněžných zajíců. Na každém rameni byly tři a kolem krku zářila výšivka z červených a modrých korálků. Navzdory tomu byl na Yuliho zoufalý pohled, protože měl vestu potřísněnou zbytky jídla a kousky tuku a chlupy oděvu byly slepené špínou. Všechno silně páchlo. Yuliho obličej – světle žlutý nebo krémový, když byl čistý – byl nyní scvrklý, hnědočerný špínou a kolem něj mu na límec splývaly dlouhé mastné vlasy. Začal naříkat a bušit rukama do sněhu, třel si plochý nos a našpulil široké, smyslné rty. Tím odhalil mezi bílými sousedy jeden zlomený zub.

Po chvíli se zvedl a vydal se k zakrslým modřínům. Za sebou táhl otcův oštěp. Nezbývalo mu nic jiného než vrátit se po vlastních stopách k nemocné matce, pokud se mu ale vůbec podaří ve sněhové pustině najít cestu.

Uvědomil si, že má hlad.

Zoufale opuštěn začal znovu bušit do zavřené brány. Bez odezvy. Z nebe se začal snášet sníh, pomalu, ale bez ustání. Yuli tam stál, s pěstmi zaťatými nad hlavou. Plivl na bránu. To platilo otci. Nenáviděl ho za to, že byl takový slaboch. Vzpomněl si na všechny ty výprasky, které od něj kdy utržil – proč otec stejně nezmlátil fagory?

Nakonec se znechuceně otočil a začal v chumelenici sestupovat ze svahu.

Otcův oštěp odhodil do křoví.

Hlad bojoval s únavou a zahnal jej zpět až k řece Vark. Ale Yuliho naděje v tu chvíli skončily. Všichni mrtví yelkové byli sežraní. Dravci přispěchali odevšad a každý si urval svůj kus masa. U řeky po nich zbyly jen hromady ohlodaných kostí. Yuli skučel hněvem a zoufalstvím.

Řeka opět zamrzla a led se znovu pokryl sněhem.

Yuli jej nohou odhrnul a hleděl na hladinu. V ledovém krunýři stále vězela těla několika utonulých zvířat; Yuli si všiml jednoho yelka, visícího hlavou dolů v temném proudu. Oči mu požírala velká ryba.

Zuřivě bušil oštěpem do ledu. Podařilo se mu jej prorazit, pak otvor zvětšil a vyčkával u něj s připravenou zbraní. Ve vodě zapleskaly ploutve. Bodl. Když oštěp vytáhl, na hrotu se mrskala ryba s modrými skvrnami a tlamou otevřenou v údivu. Byla dlouhá jako dvě jeho dlaně s roztaženými prsty. Upečená na malém ohni chutnala výborně. Odříhl si a na hodinku si zdříml v úkrytu mezi padlými kmeny. Potom se znovu vydal na jih, cestou, kterou migrující stádo doslova vymazalo z povrchu země.

Freyr a Batalix se střídali v hlídce na nebesích a Yuli stále putoval, jediná osamělá postavička v pustině.

„Matko!“ křičel starý Hasele na svou ženu, ještě než vrazil do chaty. „Matko, podívej se, co jsem našel u Tří harlekýnů.“

Jeho stará žena Lorel, od narození chromá, dokulhala ke dveřím, vystrčila nos do mrazivého vzduchu a řekla: „Nezajímá mě, cos našel. Čekají tu na tebe páni z Pannovalu, aby s tebou udělali obchod.“

„Z Pannovalu říkáš? Počkej, až uvidí, co jsem našel u Tří harlekýnů. Potřebuji tvou pomoc, matko. Vylez, není tu zima. Zavřená v tom domě jen marníš čas.“

Pokud se to vůbec dalo nazvat domem. Byl to příbytek poskládaný z několika hromad balvanů, některých vyšších než člověk, prokládaných kamennými deskami a kládami, to všechno překryté střechou z kůží, na nichž rostly drny. Do mezer mezi kameny Hasele nacpal lišejník a hlínu, aby byl vnitřek příbytku chráněn před větrem. Stavbu na mnoha místech podpíraly větve i celé kusy kmenů, takže celek připomínal spíš dikobrazí zdechlinu. K hlavní části „domu“ byly přistavěny další místnosti, přizpůsobené stejnému duchu improvizace původní stavby. Do zachmuřené oblohy čněly bronzové komíny, jemně se z nich kouřilo; v některých místnostech se sušily kůže a kožešiny, v jiných je prodávali. Hasele byl obchodník a traper a za celý život se dost nadřel, takže si k stáru mohl dovolit mít ženu, sáně a tři tažné psy.

Jeho příbytek byl posazen na rozlehlém úbočí nízkého hřebene, který se stáčel v několikamílovém oblouku k východu. Úbočí bylo poseto kameny, na některých místech volně roztroušenými, jinde nakupenými na sobě a tvořícími hromady. Balvany poskytovaly úkryt malým zvířatům, takže tato oblast byla vynikajícím lovištěm pro starého trapera, kterému se už nechtělo vydávat se za lovem daleko od domu jako v mládí. Některé z monumentálních nakupenin balvanů si pojmenoval a Tři harlekýni byl název jedné z největších hromad. Právě u ní bylo solné ložisko; sůl potřeboval ke zpracovávání kůží.

Úbočí lemovaly menší kameny a každý měl na východní straně kužel sněhu, navátý přesně v opačném směru, než odkud vanul běsnící západní vítr ze vzdálených Bariér. Kdysi to bývala pláž na dávno neexistujícím břehu moře, za lepších časů severní pobřeží kontinentu Kampannlat.

Na východní straně Tří harlekýnů rostlo pár trnitých keřů. Díky žulové ochraně před zuřivými nápory větru jim na větvičkách tu a tam vyrašilo pár zelených lístečků. Starý Hasele oceňoval, když se mu ty zelené lístky ocitly v hrnku, takže obstavil křoviska pastmi, aby k nim nemohla zvířata. Právě tam, zapleteného v trnitých větvičkách a v bezvědomí, nalezl chlapce.

Nyní jej s Lorelinou pomocí odtáhl do zakouřené svatyně své chatrče.

„Není to žádný divoch,“ řekla Lorel s obdivem. „Podívej se na tu vestu, jak je zdobená červenými a modrými korálky. Je moc hezká, viď?“

„Na tom nesejde. Nakrm ho pěkně teplou polívkou, matko!“

Poslechla a držela přitom chlapci hlavu, aby mu tekutina dobře stékala do krku. Vtom se její pacient zavrtěl, kýchl, posadil se a zašeptal, že chce ještě. Lorel jej krmila a hleděla mu na tváře, oči a uši, opuchlé od nesčetných komářích bodnutí, se stopami zaschlé krve, která stékala z drobných ranek pod límec. Yuli snědl ještě trochu polévky, pak zasténal a znovu upadl do bezvědomí. Přitáhla jej k sobě, vzala jej do náručí a houpala jej, vzpomínajíc na jakési dávno minulé štěstí, které již neuměla pojmenovat.

S pocitem viny se ohlížela po Haselem, ale toho nyní zajímali pouze návštěvníci z Pannovalu.

Složila z kolen chlapcovu tmavou hlavu a položila ho na lůžko, povzdechla si a šla za manželem. Právě se dvěma mohutnými obchodníky popíjel kořalku. Z jejich vest se v teple místnosti kouřilo. Lorel zatahala Haseleho za rukáv.

„Možná by tihle dva páni mohli chlapce vzít s sebou do Pannovalu. My ho tu neuživíme. Sami hladovíme. Pannoval je bohatý a je tam dostatek jídla.“

„Nech nás na pokoji, matko, obchodujeme,“ nařídil Hasele panovačným hlasem.

Odkulhala do zadní části budovy a pozorovala fagorského otroka, jak se šourá v řetězech a hlídá psy u sněhové boudy. Hleděla přes jeho shrbená záda do pochmurně šedé, pusté krajiny, na míle prázdnoty setkávající se se stejně pochmurnou šedou oblohou. Chlapec přišel odněkud z divočiny. Snad jednou či dvakrát do roka přicházeli z ledové pustiny lidé, na pokraji sil, osamělí nebo v páru. Lorel si ani nedokázala představit, odkud přicházejí, věděla jen, že za ledovou pustinou jsou ještě mrazivější hory. Jeden z nich kdysi něco mumlal o zamrzlém moři, které lze přejít. Udělala nad svými vyschlými prsy svatý kruh.

Když byla mladší, trápilo ji, že si nedovede představit svět. Chodívala ven, zabalená do kožešin, a pak dlouho stála na hřebeni a hleděla na sever. Nad hlavou jí přelétali osamělí ohniváci, mávali jediným křídlem a ona v jejich přítomnosti padala na kolena s ohromující vizí lidí – ve velkém počtu a svatých – kteří valí velké ploché kolo světa někam jinam, tam, kde sníh nepadá pořád a kde občas nebouří ledový vichr. Pak se vracívala a plakala přitom; a nenáviděla naději, kterou jí ohniváci přinášeli.

Třebaže starý Hasele svou ženu panovačně odbyl, dobře si pamatoval, co říkala. Jako vždy. Když byl obchod s muži z Pannovalu uzavřen a proti hromadě kůží, které obchodníci naloží na své sáně, se vršila hromádka vzácných bylin a koření, vlněné látky a mouka, Hasele se jich zeptal, zda by nemocného chlapce nevzali s sebou, zpět do civilizace. Poznamenal, že chlapec má na sobě krásně zdobenou vestu, a proto – možná, pánové – by to mohl být někdo významný nebo přinejmenším syn někoho významného.

K jeho překvapení oba muži souhlasili a tvrdili, že budou velmi potěšeni, když budou moci chlapce vzít s sebou. Budou však potřebovat jednu kůži z yelka navíc, na přikrytí chlapce a úhradu výdajů. Hasele chvíli bručel, ale pak ochotně souhlasil; kdyby chlapec přežil, nemohl by si dovolit jej živit, a kdyby zemřel – nerad své psy krmil lidským masem. A místní rituál mumifikace a volného pohřbu se mu nelíbil.

„Ujednáno,“ kývl a šel pro kůži; nejhorší, kterou měl po ruce.

Chlapec se mezitím probral. Lorel mu nalila další polévku a dala mu vařenou nohu sněžného králíka. Když slyšel přicházet muže, znovu si lehl a zavřel oči. V ruce schované pod vestou svíral dýku.

Muži si jej prohlédli jen zběžně a odešli. Měli v úmyslu naložit sáně získaným zbožím, pak zde strávit několik hodin v družné zábavě s Haselem a jeho ženou, opít se, vyspat se z opice a příštího dne vyrazit na náročnou cestu na jih do Pannovalu.

Úmysly proměnili v čin a pěkně halasili, když popíjeli Haselův alkohol. A hlučeli dokonce i tehdy, když už usnuli na hromadě kůží – chrápali ostošest. A Lorel se tajně starala o Yuliho, krmila jej, umyla mu obličej, učesala husté vlasy, objímala jej.

V časném šerodni, když stál Batalix nízko na obloze, jej muži zvedli – stále před nimi předstíral bezvědomí – položili jej na sáně, zapráskali biči, zlobně zachmuřili čela, aby postavili nějakou obrannou stěnu mezi opicí a štiplavým mrazem, a odjeli.

Ti dva pánové, se kterými se život nemazlil, okradli Haseleho, a všechny ostatní trapery, které navštívili, tolik, jak jen jim to lovci dovolili, protože si byli vědomi, že sami budou okradeni a ošizeni, až na ně dojde řada s prodejem kožešin. Podvádění bylo pro ně jedním ze způsobů přežití, stejně jako teplé oblečení. Měli jednoduchý plán: jakmile ztratí z očí Haseleho polorozpadlé stavení, podříznou krk čerstvě získanému mrzákovi, hodí jeho tělo do nejbližší závěje a dohlédnou na to, aby pouze hezky zdobená vesta – možná spolu s tunikou a kalhotami – bezpečně dorazila na pannovalské tržiště.

Zastavili psy a zabrzdili sáně. Jeden z nich vytáhl blyštící se dýku a přistoupil k ležící postavě.

V tom okamžiku se chlapec s výkřikem zvedl, hodil kožešinu, kterou byl přikrytý, muži na hlavu, prudce jej kopl do žaludku a rozběhl se pryč. Ve snaze vyhnout se jejich oštěpům divoce kličkoval.

Když se mu zdálo, že už je dost daleko, zabočil, skrčil se za šedým balvanem a podíval se, zda jej sledují. V šerém světle sáně již zmizely z dohledu. Po obou mužích nebylo ani památky. Až na hvizd západního větru byl všude klid. Zůstal sám, opuštěný v ledové pustině, několik hodin před východem Freyru.

Zmocnila se ho nesmírná hrůza. Od té doby, co fagoři odvlekli otce do podzemního hnízda, putoval divočinou mnohem víc dní, než byl schopen spočítat, vysílený chladem a nedostatkem spánku, dováděný k šílenství hmyzem. Úplně ztratil cestu a když se zamotal do trnitého keře, byl blízko smrti.

Krátký odpočinek a jídlo mu ale rychle vrátily síly. Dovolil, aby jej naložili do saní, ne proto, že by věřil těm dvěma mužům z Pannovalu, ze kterých necítil nic dobrého, ale protože nemohl vystát stařenu, která se ho neustále dotýkala tak, jak to neměl rád.

A tak – po krátkém přerušení – byl znovu v divočině, na mrazivém, uširvoucím větru. Znovu si vzpomněl na svou matku Onesu a na její nemoc. Když ji viděl naposled, kašlala a z úst jí tekla zpěněná krev. Vyprovázela ho tak podivným pohledem, když s Alehawem odcházel. Teprve nyní si Yuli uvědomil, co ten pohled znamenal: věděla, že jej už nikdy v životě nespatří. Bylo by zbytečné, aby se snažil se k ní vrátit, když už z ní teď je mrtvola.

Co tedy?

Pokud chce přežít, má jen jedinou možnost.

Vstal a pravidelným klusem vyrazil ve stopě saní.

Sáně táhlo sedm velkých rohatých psů druhu zvaného asokinové. Vedla je fena zvaná Pevný stisk a její smečka byla známá široko daleko. Každou hodinu deset minut odpočívali; každou druhou dobu odpočinku byli krmeni odporně páchnoucími kusy sušených ryb. Muži se po hodině střídali, jeden z nich se plahočil vedle saní, druhý se nechával vézt.

Yuli tento postup velmi brzy pochopil. Držel se hezky vzadu ve stopě. Dokonce i když sáně zmizely z dohledu, jeho vycvičený nos, pokud byl vzduch klidný, cítil smrad mužů a zvířat běžících před ním. Někdy se přiblížil na dohled a pozoroval, co dělají. Chtěl poznat, jak zacházejí se psím spřežením.

Po třech dnech nepřetržité cesty, kdy už asokinové vyžadovali delší odpočinek, dorazili k dalšímu loveckému obydlí. Zdejší traper si postavil malou dřevěnou pevnost, ozdobenou rohy a parožím divokých zvířat. Ve větru se houpaly spousty kůží, ztuhlých mrazem. Obchodníci zde zůstávali, zatímco Freyr zmizel z oblohy, bledý Batalix také a jasnější strážce vyšel znovu. Opilecky se překřikovali s lovcem, nebo chrápali. Yuli se přikradl k saním, sebral z nich pár sucharů a zabalen do kožešiny neklidně usnul na závětrné straně saní.

A znovu na cestu.

Udělali další dvě zastávky a mezi nimi mnoho dní cestovali. Smečka asokinů neustále mířila na jih. Vítr už nebyl tak mrazivý.

Konečně nebylo pochyb, že se blíží k Pannovalu. Oblak mlhy, ke kterému spřežení mířilo, se ukázal být pevnou skálou.

Z roviny před nimi vyrostly hory, s úbočími zasypanými silnou vrstvou sněhu. Sama planina také stoupala a tak se nyní prodírali podhůřím, kde oba obchodníci museli jít vedle saní a dokonce je místy i tlačit. Podél cesty se také tyčily kamenné věže. V některých byly hlídky, které zastavovaly pocestné. Strážní volali i na Yuliho.

„Jdu za otcem a strýcem,“ odpovídal jim.

„Jsi pozadu. Chytí tě ohniváci.“

„Vím, vím. Otec pospíchá, aby už byl doma u matky. Já si také pospíším.“

Propustili ho mávnutím a usmívali se jeho mládí.

Konečně muži zastavili psy. Hodili Pevnému stisku a ostatním asokinům sušené ryby a uvázali zvířata ke kůlům. Vybrali si chráněné místečko ve svahu, zabalili se do kožešin, zevnitř se zahřáli alkoholem a usnuli.

Jakmile Yuli uslyšel chrápání, přikradl se blíž.

Bude se muset zbavit obou mužů pokud možno najednou. Ani s jedním by se nemohl měřit v otevřeném boji, a proto ani jeden nesmí být předem varován. Uvažoval, že je buď usmrtí dýkou nebo jim rozdrtí hlavy kameny; obě možnosti byly svým způsobem nebezpečné.

Rozhlédl se, aby zjistil, zda jej někdo nepozoruje. Uvolnil ze saní řemen a připlížil se k mužům. Podařilo se mu pravý kotník jednoho svázat s levým kotníkem druhého, aby ten, který vyskočí jako první, byl druhým stržen k zemi. Muži chrápali dál.

Když bral ze saní řemen, všiml si velkého množství oštěpů. Možná je chtěli prodat a nepodařilo se jim to. Bylo mu to jedno. Vytáhl jeden zpod úvazných řemínků a potěžkal zbraň v ruce. Usoudil, že k vrhu se nehodí. Ale ostří bylo chvályhodně nabroušené.

Vrátil se k mužům a šťouchal nohou do jednoho z nich, dokud se se zabručením nepřekulil na záda. Zvedl oštěp nad hlavu, jako by chtěl zabít rybu, a pak muže probodl. Oštěp prošel kožešinovou parkou a žebry rovnou do srdce. Muž sebou hrozně škubl. S hrůzným výrazem a očima vytřeštěnýma se nadzvedl, popadl ratiště oštěpu a snažil se jej vytrhnout. Pak se pomalu, s dlouhým vzdechem, který přešel v kašel, svalil. Z úst se mu vyhrnuly krev a zvratky. Jeho druh se jenom ohnal a něco zabručel.

Yuli viděl, že zabodl oštěp takovou silou, že projel mužem naskrz až do země. Vrátil se k saním pro další a stejným způsobem – a stejně úspěšně – zabil i druhého muže. Sáně byly jeho. A psí smečka také.

Krev ve spáncích mu divoce pulzovala. Litoval, že místo mužů nemohl takto zabít fagory.

Zapřáhl vrčící a štěkající asokiny a hnal je z místa.

Matné pruhy světla, které se mu vlnily na obloze nad hlavou, byly zacloněny vysokým horským hřbetem. Cesta zde byla zřetelná a míli po míli se rozšiřovala. Stoupala v serpentinách stále výš, dokud nepřekonala nebetyčný hřeben hory. Za ním se rozkládalo hluboké chráněné údolí, strážené hrozivě vyhlížejícím hradem.

Byl částečně postaven z kamene, částečně vytesán přímo ve skále. Měl široké okapy, aby se sníh mohl sesouvat ze střech na cestu pod ním. Stála před ním ozbrojená stráž čtyř mužů, rozestavených podél dřevěné závory, která zahrazovala cestu.

Yuli zastavil a čekal, až k němu dojde strážce v kožešinách, zdobených blyštivou mosazí.

„Kdo jsi, chlapče?“

„Cestuji se dvěma přáteli. Byli jsme venku za obchodem, jak vidíte. Trochu se zdrželi s druhými sáněmi.“

„Nikoho nevidím.“ Jeho přízvuk byl zvláštní: nebyla to olonetština, kterou Yuli slýchával v oblasti Bariér.

„Budou tu za chvíli. Copak nepoznáváte Pevný stisk a její smečku?“ Práskl bičem ke zvířatům.

„Ano. Poznávám je, samozřejmě. Znám je moc dobře. Té feně se neříká Pevný stisk jen tak pro nic za nic.“ Ustoupil a zvedl svou obrovskou ruku.

„Pusťte jej,“ vykřikl. Závora se zvedla, Yuli zapráskal bičem, zahalekal a projel.

První pohled na Pannoval mu vzal dech.

Před ním strměl sráz tak příkrý, že se na něm neudržel žádný sníh. Na jeho stěně byla vytesána ohromná podoba Velkého Akhy. Byl zobrazen v tradičním pojetí, s rukama objímajícíma pokrčená kolena, s dlaněmi u sebe, obrácenými vzhůru. Držel v nich posvátný plamen života. Měl velkou hlavu, ozdobenou na temeni uzlem vlasů, pololidský obličej budil v příchozích hrůzu, sálala dokonce i z tváří. Navzdory tomu byly bohovy velké oči mandlového tvaru mírné a zračil se v nich klid. Ale z úst i majestátních očních oblouků dýchal hněv.

Otvor ve skále vedle Akhova levého chodidla se zdál velmi malý. Když k němu Yuli se sáněmi přijel, viděl, že i otvor je majestátní; možná výškou trojnásobně převyšuje člověka. Uvnitř viděl světla a strážce v cizích šatech, slyšel, že mluví s cizím přízvukem a pomyslel si, že v hlavách mají cizí myšlenky.

Narovnal mladá ramena a odvážně zamířil dovnitř.

Tak tedy přišel Yuli do Pannovalu.

Na to, jak prošel branou a zmizel ze světa pod volnou oblohou, neměl nikdy nezapomenout. V ohromení vedl sáně mezi strážemi, kolem háje zakrslých stromů a nakonec spřežení zastavil, aby obhlédl ohromnou prostoru, v níž tolik lidí žilo své dny. Přízračný opar se za branou mísil s temnotou a vytvářel podivuhodný svět plný tvarů nestálých obrysů. Byla noc: kolem se pohybovalo jen pár lidí oblečených v silných šatech; procházeli oblaky mlhy, která se jim vlnila nad hlavami a líně se za nimi táhla jako roztřepené šosy plášťů. A všude byl jen kámen – z kamene byly vytesány zdi a příčky, krámky, domy, ohrady a spousty schodů. Celá tahle mysteriózní jeskyně, která se tak závratným způsobem šířila do nitra hory, byla během staletí rozsekána na nevelké terasy, oddělené jedna od druhé bočními stěnami a schodišti.

Z vnucené šetrnosti na vrcholu každého z nich sice plápolala mdlým světlem pochodeň, ale neosvětlovala postavy, jen přízračný vzduch, a kouř vše v pochmurné temnotě ještě víc zahaloval a zkresloval.

Nepřetržitá činnost vody dala během dlouhých eonů vzniknout mnoha spojeným jeskyním různé velikosti a na různých podlažích. Některé z těchto jeskyní byly obydleny a dotvořeny rukou člověka. Měly jména a byly zařízeny všemi nezbytnostmi potřebnými k lidskému životu.

Divoch se zastavil, neboť nemohl pokračovat dál do této oázy temnoty, dokud nenajde někoho, kdo jej doprovodí. Těch pár cizinců, kteří stejně jako Yuli navštívili Pannoval, se nyní nacházelo v jedné z velkých jeskyní, které zdejší obyvatelé dali jméno Tržiště. Zde se prováděla většina prací nezbytných pro život společnosti, protože jakmile oči jednou přivykly šeru, bylo zde zapotřebí jen velmi málo nebo žádného umělého osvětlení. Za dne tu hlaholily hlasy a ozývalo se nepravidelné bušení kladiv. Zde v Tržišti by mohl Yuli prodat asokiny a zboží ze saní – vyměnit je za věci nezbytné k novému životu. Musí zůstat tady, jinou možnost nemá. Postupně si zvykl na šero, kouř, pálení v očích a kašlání obyvatel; smířil se se vším, protože tady byl v bezpečí.

Měl štěstí, že narazil na otcovsky vyhlížejícího obchodníka jménem Kyale, který spolu se svou ženou vlastnil krámek na jednom z malých náměstíček Tržiště. Byl to truchlivý muž se svěšenými ústními koutky, částečně zakrytými tmavým knírem. Spřátelil se s Yulim z důvodů, které chlapec nechápal, a chránil jej před podvodníky. Ze všech sil se ho také snažil seznámit se světem, který pro něj byl naprosto nový.

Některé zvuky rozléhající se jeskyní pocházely z vodního toku nazývaného Vakk, který v hlubokém korytu protékal zadní částí Tržiště. Yuli poprvé v životě viděl volně proudící, ledem nespoutanou vodu a Vakk se pro něj stal jedním z divů Pannovalu. Zurčení vody jej naplňovalo pocitem radosti a se svou animistickou vírou vzhlížel k řece téměř jako k živé bytosti.

Přes Vakk vedl most, po němž se dalo přejít na vzdálený konec Tržiště, strmě se zvedající a posetý četnými schodišti; vedla až k široké terase, na níž se vypínal obrovský, ve skále vytesaný Akha. Tato socha, hlavně její ramena, vystupující z temnoty, byla vidět i z těch nejvzdálenějších konců Tržiště. Akha držel v natažených dlaních skutečný, živý oheň, který kněží v pravidelných intervalech přiživovali; chodili přitom dveřmi skrytými v Akhově trupu. K nohám boha pravidelně přicházeli jeho vyznavači a nabízeli mu všechny možné dary, které od nich přijímali kněží, stěží rozeznatelní v černobíle pruhovaných róbách. Prosebníci se před sochou vrhali k zemi, kterou novic zametl péřovou metlou, a na okamžik se s nadějí odvážili vzhlédnout do pavučinami stínů zahalených kamenných očí vysoko nad sebou. Pak se vraceli na méně posvátnou půdu.

Tyto obřady zůstávaly pro Yuliho záhadou. Zeptal se na ně Kyaleho a dostalo se mu přednášky, po které se cítil ještě hloupěji než předtím. Nikdo není schopen sdělit svou víru cizinci. Yuli z celého vysvětlení nicméně získal dojem, že ona starobylá bytost, vytesaná v kameni, přemohla síly, šílející ve světě venku, především Wutru, který byl vladařem nebes a ovládal všechno zlo související s oblohou. Akha se o lidi příliš nezajímal: byli pro něj příliš nedokonalí. Chtěl po nich jen to, aby mu přinášeli pravidelné oběti, které udržovaly jeho sílu v boji proti Wutrovi. Mocná skupina Akhových kněží zde byla právě proto, aby dohlížela, zda jsou všechna přání mocného boha respektována a plněna, aby na společenství nebyla seslána žádná pohroma.

Kněží spolu s vojáky byli skutečnými vládci Pannovalu; nebyl zde žádný jediný absolutistický panovník, pokud nepočítáme Akhu samotného. Všeobecně se mělo za to, že Akha se svým posvátným kyjem obchází hory venku a hledá Wutru a jeho strašlivé společníky, například červy.

Yuli tím byl překvapen: znal Wutru. Byl to velký bůh, k němuž se jeho rodiče Alehaw a Onesa modlili v časech nebezpečí. Považovali jej za dobrého boha, za nositele světla. A pokud si pamatoval, nikdy se nezmínili o nějakém Akhovi.

Do velkého množství místností, které byly připojeny k Tržišti, vedly chodby, stejně složité a zamotané jako zákony vydávané místními kněžími. Některé z těch místností byly přístupné, jiné byly obyčejnému lidu zapovězené. Lidé o zakázaných místech hovořili s velkou neochotou. Ale Yuli sám brzy viděl, jak vlečou hříšníky s rukama svázanýma za zády, jak je vedou temnými schodišti do monumentálních stínů, některé do Svatyně, jiné do kárného hospodářství za Tržištěm, nazývaného Obora.

Postupem času Yuli začal chodit úzkou chodbou plnou schodů do velké, jako stůl rovné jeskyně pojmenované Stodola. V ní také stála obrovská socha Akhy, zde se zvířetem uvázaným na řetězu kolem krku. Bůh zde byl patronem sportu; Stodola byla místem, kde se konaly různé souboje, zápolení, přehlídky, atletické soutěže a gladiátorské zápasy. Stěny jeskyně byly vymalovány karmínově a krvavě rudě se spirálovitými ornamenty. Po většinu času byla Stodola téměř prázdná a jejími prostorami hluše duněly hlasy; přicházeli tam ti pobožnější obyvatelé a lkali pod vysokou klenbou temnoty. Ale u příležitosti her se Stodola rozzářila světlem, hudba hrála a jeskyně byla přeplněná k prasknutí.

Z Tržiště byl přístup do dalších důležitých jeskyň.

Východní stranou, přes skupinu malých náměstíček nebo rozlehlejších mezipater spojených schodišti se solidní balustrádou, se dalo projít do velké obytné jeskyně zvané Vakk, pojmenované podle řeky, jež zde vyvěrala na povrch a bublala v hlubokém, úzkém korytu. Nad obrovským portálem do Vakku byly v kameni vytesány složité obrazce. Znázorňovaly kulovitá tělesa, proplétající se mezi vlnami a hvězdami, ale většina díla byla zničená vinou nějakého dávného sesuvu.

Vakk byl po Tržišti druhou nejstarší jeskyní Pannovalu a celý byl vyplněn „příbytky“, jak se jim říkalo už před mnoha staletími. Pro příchozího z vnějšího světa, který poprvé překročil práh jeskyně a viděl – či spíš jen tušil – jeho poskládané a do výše stoupající terasy, ztrácející se v tajuplné temnotě, byl Vakk zahalený skličujícím snem do šera, v němž se pevné tvary nedaly rozlišit od stínů. Dítě Bariér zde cítilo, jak mu srdce bije jako splašené. Ano, zde potřebují boha, jakým je Akha, aby ochraňoval ty, jež kráčejí touto přeplněnou nekropolí!

Ale Yuli se s pružností mládí přizpůsobil. Začal se na Vakk dívat jako na rozmařilé město. Spolu se svými vrstevníky, učni cechů, bloumal mezi propletenci místnůstek, které byly často spojeny jedna s druhou v mnoha úrovních. Obydlí se táhla bez konce v každém směru. Nábytek v nich byl vytesán z téže skály jako podlahy a stěny, v jediném nepřerušeném tahu linií a povrchů. Otázka pohybu a zachování soukromí v tomto lidském mraveništi byla složitá, ale vždy byla spojená s cechovním systémem Vakku a spory vždy rozsuzoval kněz.

V jedné z těch místností našla Tuska, Kyaleho laskavá žena, Yulimu příbytek. Bylo to jenom o tři dveře dál od místa, kde žila se svým mužem. Místnost neměla strop a Yuli si mezi jejími kruhovými zdmi připadal jako uvnitř kamenného květu.

Terasy Vakku se prudce zvedaly, osvětlované slabým přirozeným světlem – slabším než na Tržišti. Vzduch byl prosycen výpary z lojových kahanů, ale kněží za každý kahan, označený číslem a v hliněném podstavci, vybírali daň, takže lidé je používali jen zřídka. Přízračný opar, který trápil Tržiště, nebyl ve Vakku tak výrazný.

Z Vakku vedla galerie přímo do Stodoly. Také zde byla, na nižší úrovni, nepravidelně klenutá chodba do jeskyně s vysokým stropem, zvané Výspa.

V ní byl relativně čistý a dobrý vzduch, ale obyvatelé Vakku považovali obyvatele Výspy za barbary, především proto, že zde žili členové nižších cechů jako řezníci, koželuzi či kopáči rohovce, jílu a zkamenělého dřeva.

Ve skále, připomínající včelí plástev, která přiléhala jak k Výspě, tak ke Stodole, byla další rozlehlá jeskyně, plná lidí a dobytka. Byla to Díra, které se mnozí vyhýbali. V době, kdy Yuli přišel do Pannovalu, ji právě gilda sapérů energicky rozšiřovala. Dířané celé noci sbírali z ostatních jeskyň odpadky a krmili jimi svině. Rovněž pěstovali plodiny, jimž se dařilo v temnu a teple. Někteří z farmářů v Díře si zvolili za vedlejší druh obživy chov prítů, ptáků se svítícíma očima a světélkujícími skvrnami na křídlech. Príti byli s oblibou chováni v klecích; vnášeli do pochmurného života obyvatel Vakku a Výspy alespoň trochu jasu, přestože za ně Akhovi kněží vybírali daně.

„Ve Výspě žijí mrzouti, v Díře zase hulváti,“ znělo místní pořekadlo. Ale Yulimu se všichni zdáli stejně bez života a pozoroval, že se rozvášnili pouze během her. Ovšem s výjimkou těch několika obchodníků či traperů žijících na terasách nad Tržištěm, kteří byli, poté, co dostali požehnání od Akhy, pravidelně vysíláni za svými záležitostmi ven z tohoto uzavřeného světa. Tak tomu bylo i v případě oněch dvou mužů, jež Yuli zabil.

Ze všech hlavních jeskyní, i z těch menších, vedly stezky a tunely vytesané do rostlé skály; některé směřovaly vzhůru, jiné zase dolů. Pannoval byl plný legend o magických zvířatech, přicházejících z prvotních temnot skal, nebo o lidech, kteří byli odvlečeni ze svých příbytků a zakleti v kámen. Je lépe zůstat v Pannovalu, kde na všechno dohlíží Akha svým nevidoucím okem. Také lépe v Pannovalu s daněmi a poplatky, než v mrazivém světě venku.

Tyto legendy byly udržovány při životě cechem vypravěčů, jehož členové stáli na každém schodišti nebo čekali na terasách a spřádali fantastické příběhy. V tomto světě mlhavého šera byla slova jako světla.

Do jedné z částí Pannovalu, o níž se lidé odvažovali hovořit jen šeptem, nebylo Yulimu dovoleno vstoupit. Byla to Svatyně. Dalo se k ní projít spojovacím schodištěm a galerií přímo z Tržiště, ale vchod byl hlídán strážci a lidé je míjeli s respektem. Nikdo z prostých obyvatel Pannovalu neprocházel Svatyní dobrovolně. Žili v ní vojáci, vždy na stráži zákonů Pannovalu, a kněží, vždy na stráži svěřených duší.

Veškeré toto uspořádání bylo tak velkolepé, že Yuli nepostřehl jeho hanebnost.

Netrvalo mu ale příliš dlouho, než pochopil, jak přísně jsou zde lidé ovládáni. Vůbec nebyli překvapeni systémem, do něhož se narodili; ale Yuli, přivyklý životu ve volných prostorách a prostým zákonům přežití, byl ohromen, jakým způsobem je každý jejich krok předem omezen. Oni sami se ovšem považovali za nesmírně privilegované.

S legitimně nabytou zásobou kůží plánoval Yuli koupit krámek vedle Kyala a otevřít si obchod. Zjistil ale, že existuje spousta nařízení, která něco tak prostého zakazují. Nikdo nesměl prodávat, aniž by byl vlastníkem krámku – pokud nevlastnil speciální povolení – a aby ho získal, musel se narodit jako člen cechu pouličních prodavačů. Potřeboval cech, vyučení a jistou kvalifikaci – druh zkoušky – a to mu mohli udělit pouze kněží. Také potřeboval dvoudílné povolení od stráží, spolu s pojištěním a doporučením. Rovněž musel mít svůj vlastní příbytek. Pokud by se ale chtěl stát vlastníkem místnosti, kterou mu Tuska pronajala, musel by být plně uznán strážemi. Yuli věděl, že by nebyl schopen vyhovět ani těm nejzákladnějším požadavkům: chyběla mu víra v Akhu a doklad o pravidelných obětech bohu.

„To je velmi jednoduché. Protože jsi barbar, musíš nejdříve sloužit u kněze.“

To mu řekl kapitán stráží, muž s ostře řezaným obličejem, před něhož musel Yuli předstoupit. Hovořili spolu v malé kamenné místnosti, jejíž okno bylo asi metr nad jednou z teras Tržiště a z níž mohl přehlédnout celou živou oblast.

Kapitán měl přes kožešiny oblečený až na zem splývající černobílý plášť. Na hlavě měl bronzovou helmici s Akhovým svatým symbolem: dvěma soustřednými kruhy, spojenými vlnitými paprsky. Kožené boty mu sahaly do poloviny lýtek. Za ním stál fagor s černobílou tkanou stuhou, uvázanou kolem čela.

„Věnuj mi pozornost,“ zabručel kapitán.

Yuli však nemohl odtrhnout oči od tichého fagora, ohromen jeho přítomností.

Stál tam klidně a mlčky, neohrabanou hlavu vystrčenou. Rohy měl tupé, zkrácené, a jejich ostré hrany byly obroušeny.

Yuli si všiml, že na krku, napůl schovaný pod bílou srstí, má fagor obojek s řemínkem, symboly své podřízenosti lidskému druhu. Ale i tak představoval pro obyvatele Pannovalu hrozbu. Mnoho důstojníků se ukazovalo mezi lidmi s fagorem po boku; fagoři tady byli velmi ceněni pro svou vynikající schopnost vidět ve tmě. Obyčejní lidé se těch neohrabaných zvířat, která mluvila jednoduchou olonetštinou, báli. Jak je možné, divil se Yuli v duchu, že lidé tu žijí společně s fagory, s bestiemi, které unesly mého otce – s obludami, nenáviděnými každým v divočině od narození?

Rozhovor s kapitánem byl skličující, ale to nejhorší mělo teprve přijít. Nemůže zde žít, pokud nebude respektovat veškeré zákony a pravidla, jichž bylo nekonečně mnoho; nedalo se dělat nic jiného – a to mu Kyale neustále zdůrazňoval – než se s tím smířit. Pokud chceš být občanem Pannovalu, musíš jako Pannovalan myslet i cítit.

A tak byl přidělen ke službě knězi, který žil ve stejné uličce jako on. Během četných lekcí chlapec vyslechl zritualizovanou historii Pannovalu („zrozeného ze stínu Velkého Akhy na věčném sněhu…“) a byl nucen učit se mnohé z textů nazpaměť. Také musel vykonat vše, co si kněz, který se jmenoval Sataal, usmyslel, včetně mnoha únavných pochůzek, protože kněz byl příliš líný. To, že děti v Pannovalu byly nuceny procházet podobnými vzdělávacími kurzy už ve velmi útlém věku, bylo Yulimu pramalou útěchou.

Sataal byl podsaditý muž s bledým obličejem, malýma ušima a těžkýma neohrabanýma rukama. Hlavu měl vyholenou a vousy po způsobu mnoha kněží jeho víry zapletené do copánků, sem tam šedě protkaných. Oblečen byl v po kolena dlouhý černobílý plášť. Obličej měl poďobaný hlubokými jizvami od neštovic. Yulimu nějaký čas trvalo, než si uvědomil, že navzdory prošedivělým vousům Sataal není tak starý. Nebylo mu ještě ani dvacet let. Přesto kráčel s rameny shrbenými, a to vyvolávalo dojem jak věku, tak ctihodnosti.