Přeložila Zuzana Ľalíková

FROM THE EMBERS

Copyright © 2021. FROM THE EMBERS by Aly Martinez

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2023

ISBN 978-80-249-5346-5

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

Epilog

Věnováno Mo Mabieové.

Děkuju za tvoje geniální nápady,

například pracovní boty s kovovou špičkou.

A taky za to, že jsem si to kvůli tobě nikdy nezapsala.

A!

Věnováno také Corinne Michaelsové.

Za všechny skvělé věci, které jsem kdy udělala,

a ty si je stejně nepamatuješ.

1. kapitola

EASON

„Ahoj,“ zašeptal jsem a chytil Jessicu za paži, právě když se po špičkách vykradla z dětského pokoje.

„Nech toho, Easone. Nemám náladu.“

Nikdy neměla náladu. A nemyslím takovou, jakou člověk mívá v ložnici. Ačkoli ani na to skoro nikdy nebyla.

Láskyplně jsem jí stiskl paži. „No tak. Musíš se mnou mluvit.“

„Ne, to teda nemusím!“ vykřikla a otočila se ke mně.

V rámci přípravy před bitvou – a následnou porážkou – jsem neslyšně zavřel dveře do pokoje naší dcery. „Tiše, nebo ji vzbudíš.“

„To mi nemusíš připomínat. Já jsem ji uspávala, zatímco ty jsi v garáži třískal do toho zatraceného piana a hrál sis na Billyho Joela.“

Jo, v tom měla naprostou pravdu. Ačkoli ve skutečnosti jsem se snažil být Easonem Maxwellem a vydolovat ze svých prstů melodii nutnou pro zakončení refrénu. Nutně jsem potřeboval píseň dokončit a prodat, aby nám nevzali střechu nad hlavou.

„S tebou nejde vyhrát, Jess. Když se celý den usilovně snažím složit tu nejúžasnější skladbu, kterou bych mohl prodat, abych udržel naši rodinu aspoň několik měsíců nad vodou, vyčítáš mi, že v jednom kuse pracuju. Když všeho nechám, abych ti pomohl s dítětem, přijdeme o dům a budeš mi to vyčítat. Tak co mám dělat?“

Vykulila oči a tmavá obočí jí vyletěla až do vlasů. Po třech letech manželství jsem s ní měl už dost zkušeností, abych poznal, že jí z pusy vypadnou slova, o jejichž pravdivosti je naprosto přesvědčená. Taky jsem věděl, že mě budou zatraceně bolet.

„Máš být schopný se o svoji rodinu postarat!“

Jo. Přímo na solar.

Přinutil jsem se potlačit vztek, zavřel jsem oči a soustředil se na její zrychlený dech – přerývaný a rozbitý jako naše manželství. „Snažím se o to.“

„A co když už nebude pouhé snažit se stačit?“

Otevřel jsem oči a četl mezi řádky. Svými slovy nerýpla jen do mé kariéry. Vyčetla mi jimi naše manželství stejně jako fakt, že jsem nezaměstnaný.

Zaskřípal jsem zuby a varoval ji: „Dávej si pozor, ať neřekneš něco, co nebudeš moct vzít zpátky.“

Přísahali jsme si, že si nikdy nepohrozíme rozvodem, a dařilo se nám tento slib dodržet. Za šest měsíců od Lunina narození jí však to slovo na R viselo na rtech téměř denně. Pokaždé mě to krutě ranilo, avšak našlapoval jsem kolem ní po špičkách tak dlouho, že jsem zapomněl, jak se dělá všechno ostatní.

V modrých očích se jí zaleskly slzy. „Dal jsi mi slib, Easone. Toho dne, kdy jsme na těhotenském testu uviděli ty dvě malé růžové čárky, jsi mi něco přísahal. Víš, v čem jsem vyrůstala, a slíbil jsi, že naše dítě to nezažije.“

To byla všechno pravda.

A přestože jsem jí nedokázal dát vše, o čem jsem snil, když se širokým úsměvem zakrytým závojem kráčela uličkou, přece se život, který jsme v současné době vedli, na hony lišil od polorozpadlé farmy, na níž vyrostla.

„To od tebe není fér.“ Nevěřícně jsem se rozhlédl po našem dvousetmetrovém domě s třemi ložnicemi a dvěma koupelnami, který jsme překřtili na Maxwell Manor. Nacházel se dál od Atlanty, než by se Jessice líbilo, ale byl jedním z mála domů, které jsme si mohli dovolit – a měl sklep, v němž jsem si mohl zřídit studio. Studio, které jsme nikdy nepostavili, protože… no, zabránil tomu život.

Přesněji zabránil tomu příchod Luny Jade Maxwellové.

Tehdy jsme ani děti neplánovali. S Jessicou jsme toho chtěli hodně zažít, než založíme rodinu. Co se to ale říká o těch nejdůmyslnějších plánech? Inkoust na mé nahrávací smlouvě ještě ani neuschnul, když jsem doma v koupelně našel na zemi ubrečenou Jessicu s pozitivním těhotenským testem v ruce.

Bylo načasování ideální? Ani omylem. Zvlášť když o několik měsíců později hudební vydavatelství zrušilo moje album a pak se mnou rozvázali spolupráci úplně.

Byla Luna se svými hustými hnědými vlásky a očima tak jedinečné barvy medu, jako by ten odstín vynalezla, to nejúžasnější, co se mi kdy přihodilo? Bez nejmenších pochyb.

Ramena mi poklesla a stiskl jsem si kořen nosu. „Podívej, můžeme se k tomu ještě vrátit? Potřebuju se osprchovat a začít připravovat jednohubky. Hned jak se Luna vzbudí, odvezu ji k Robovi a Bree.“

„Jasně. Protože si nemůžeme dovolit chůvu, musíme se spolehnout na pomoc mojí nejlepší kamarádky, jenom abychom se s nimi taky někdy mohli vidět.“

Zasténal jsem. Nikdy si nenechala ujít příležitost mě ranit. Chovala se, jako bych v tomhle domě byl jediný dospělý. Vždycky chtěla zůstat s dětmi doma stejně jako Bree. Přál jsem jí to. Jenže když se naše situace zhoršila a moje úspory se vytratily, nikdy nepřišla s dotazem, co by mohla udělat nebo jak by mohla naší rodině pomoct. A ano, vadilo mi to, jenže na rozdíl od ní já jsem jí nikdy nic nevyčítal.

A především jsem Bree nikdy o pomoc nepožádal.

Naštěstí – nebo naneštěstí, záleží na tom, jak se na to člověk dívá – Jessičina nejlepší kamarádka Bree se provdala za mého nejlepšího kamaráda Roba. Což znamenalo, že jsem zavolal člověku, který byl pro mě jako bratr, a požádal svého nejlepšího kamaráda, jestli bych mohl nechat naši dceru s jeho chůvou.

Samozřejmě souhlasil. A když pak z mého hlasu slyšel stud a podráždění, další čtvrt hodiny mě povzbuzoval a připomínal mi, že po narození jejich nejstaršího dítěte měli s Bree taky problémy. Když jsem ho tak poslouchal, najednou mi to, čím jsme si s Jessicou procházeli, připadalo naprosto normální. Získal jsem dojem, že jeho žena Jessicu stejným způsobem nepodporuje.

Dalo by se říct, že Bree mě neměla moc v lásce. Taky by se dalo říct, že jsem jí ten večer, kdy jsme se seznámili, pozvracel boty. Ale tenhle zážitek i se všemi prolitými žaludečními kyselinami dávno odnesl čas.

Ne že bychom byli nepřátelé na život a na smrt. S Bree jsme spolu vycházeli – na první pohled. Na ten druhý pohled… No, bylo s ní trochu těžší pořízení.

A nenechala na mně nit suchou.

A chovala se povýšeně.

A… no, pořád něco chtěla.

Postupem času jsem si začal uvědomovat, že něco z toho platí i pro moji manželku.

Snažil jsem se pohnout nebem i zemí, jenom abych si to u Jessicy vyžehlil. Doufal jsem, že dvojité rande by jí třeba zvedlo náladu. Večeři a drink v některé z pětihvězdičkových restaurací, protože do jiné by Bree ani nevstoupila, jsem si dovolit nemohl, proto Rob navrhl, abychom si udělali herní večer. Děti by zůstaly u nich doma a my čtyři bychom poseděli v našem domě, daleko od malých uší a zodpovědnosti. Všichni by si přinesli vlastní pití. Já bych dopil zbytek skotské, kterou mi Rob daroval k Lunině narození, a Jessice bych koupil obří láhev vína, které by zrovna bylo v akci. Aspoň že pokud šlo o zapíjení problémů, nebyla vybíravá.

Chytil jsem se za zátylek a oplatil jí chladný pohled. „Mohli bychom to nechat na jindy? Prosím. Mám po krk toho, jak se v jednom kuse hádáme. Jsi naštvaná. Chápu to a vyřešíme to.“ Zahákl jsem malíček za její a jemně za něj zatahal.

Přistoupila ke mně a zastavila se, než se hrudí dotkla mé. „Snažíš se to vyřešit už jak dlouho, a doteď se nic nezměnilo. Každou chvíli mi volají z hypoteční banky, jako bych snad mohla odněkud vyčarovat čtyři měsíční splátky, když mi budou dál volat. Každé ráno se probouzím vyděšená, že nám ten den odpojí vodu nebo elektřinu nebo –“ Zlomil se jí hlas. „Nebo… já nevím. Něco.“

Sevřel se mi žaludek. Situace byla zlá, ale hádat se kvůli ní by ničemu neprospělo a jen by to mezi nás vrazilo klín.

Přistoupil jsem až k ní, objal ji a políbil do vlasů. Nenechal jsem se rozhodit tím, že ztuhla jako socha. „Nedovolím, aby nám odpojili vodu. Nebo elektřinu. Ani nic jiného.“

„Jak to chceš udělat?“ zeptala se nedůvěřivě. Právem, ale stejně mě to urazilo.

Zhluboka jsem se nadechl. Hruď se mi bolestně sevřela. Zatraceně. Bylo na čase. Už jsem to nemohl dál odkládat. Ne kvůli vlastní hrdosti. Nebo kvůli naději v nějaké „co by kdyby“. Ani kvůli všem „možná jednoho dne“ na světě. Byla to jediná cesta, jak z toho ven. Jednou jsem otec a manžel, který nese zodpovědnost za rodinu, a nemůžu si dovolit honit se za bláhovým snem.

„Rozprodám album,“ zamumlal jsem.

„Easone,“ zašeptala a položila mi hlavu na hruď. V očích se jí zračil tak obrovský pocit štěstí, že mě to bodlo jako nůž vražený do srdce.

Slávy nikdy nedosáhnu, ale věděl jsem, jak hudbu prodat. Začal jsem právě skládáním písní. Zaplatilo nám to první rande, zásnubní prsten pro Jessicu i zálohu na náš dům. V současné době nám moje zmenšující se tantiémy platily složenky – pokud jsme je tedy zaplatili. Když jsem poprvé slyšel v rádiu jednu ze svých písní, zavolal jsem všem svým známým a smál se a zároveň bojoval s dojetím. Byl jsem na svůj úspěch hrdý, avšak mým životním snem a cílem nebylo jen skládat krásné písně, ale také být tím hlasem, který je bude v rádiu zpívat.

Album Slunovrat v ’92 představující směs klidného popu a soulu, která pro mě byla charakteristická, mělo být mou vstupenkou mezi hvězdy. Do třinácti písní jsem vložil své srdce a duši. Každá z nich představovala různé stadium mého života, od dospívání bez otce přes období, kdy jsem vymetal všemožné večírky a užíval si život starého mládence, až po narození dcery. Písně byly upřímné. Syrové. Vypovídaly o tom, kdo je Eason Maxwell. Prodat je bude jako nechat si urvat jednu končetinu po druhé.

Zaplatí nám to však složenky.

A třeba i vrátí mé ženě do očí světlo, do našeho manželství jiskru a pomůžou mi udržet rodinu pohromadě. Nebylo nic, co bych neobětoval – včetně svých snů a nadějí –, jenom abych byl mužem, kterého si Jessica s Lunou zaslouží.

Už jen z toho důvodu jsem se přiměl usmát. Shlédl jsem na ni. „Je to tak správně, zlato. Dělám to kvůli tobě. Kvůli Luně. A možná i kvůli sobě. Začít od nuly nikdy neuškodí, ne?“

Objala mě kolem krku – byl to za poslední týdny první fyzický dotek, který sama od sebe iniciovala. „Jak dlouho myslíš, že bude jejich prodej trvat?“

„Těžko říct, ale hned v pondělí začnu obvolávat lidi.“

Její radostné zasmání utišilo pálení v mém hrdle. „‚Otoč list‘ je nádherná skladba. Vsadím se, že ji bude chtít nějaká slavná hvězda.“

Výborně, o tomhle jsem vždycky snil: že nějaká egocentrická primadona bude zpívat o mém bouřlivém vztahu s narcistickou matkou.

Přinutil jsem se k úsměvu. „To by bylo skvělé.“

Poprvé po mnoha měsících jsem z jejího hlasu slyšel lehkost. „Měli bychom slavit. Až budeš v obchodě, vezmi láhev sektu.“ Odmlčela se. „Nebo na to kašli. Poprosím Bree. Přinese pravé šampaňské.“

Jasně. Vyrval jsem si srdce z hrudi a složil ho své ženě k nohám, ale skutečnou zachránkyní bude Bree.

To už mi rovnou mohla nasypat sůl do rány, ale stejně jako po většinu našeho manželství jsem se přinutil usmát. „Dobrý nápad.“

2. kapitola

BREE

„Chce prodat Slunovrat?“ zašeptala jsem do telefonu v naprostém šoku.

Jessica si ve sluchátku povzdechla. „No, slíbil to. Je otázka, jestli to doopravdy udělá.“

Vykoukla jsem zpoza rohu kuchyně, abych se ujistila, že Rob není v doslechu. Můj manžel nesnášel, když jsme s Jessicou mluvily o jeho nejlepším kamarádovi. Tvrdil, že se proti tomu chudákovi spolčujeme, ovšem náplní práce nejlepší kamarádky je dohlédnout, že se Eason o Jessicu dobře stará. Měla jsem ke svým obavám oprávněný důvod. Posledních několik let se mu v tomhle směru vůbec nedařilo.

Když jsem se ujistila, že je Rob ještě pořád v garáži, kde nejspíš šeptá láskyplná slůvka svému milovanému porsche, vrátila jsem se k troubě, abych zkontrolovala večeři pro děti. „Tentokrát ale o prodeji alba začal mluvit sám od sebe, ne? To musí něco znamenat.“

Odfrkla si. „Jo. Znamená to, že už ho nebaví spát na gauči a nemít sex.“

„No, ať je to jakkoli, hlavní je, že s Lunou neskončíte pod mostem.“ Odmlčela jsem se a kousla do rtu. „Kdybys něco potřebovala, než to album prodá –“

„Tak s tím ani nezačínej. Nechci ti přidělávat starosti.“

Povzdechla jsem si. S Jessicou jsme se přátelily od doby, kdy jsme si na vysoké přivydělávaly jako servírky. Byla paličatá, odhodlaná a tak hrdá, že by nepřijala pomoc, i kdyby skončila na úplném dně. Ke kterému neměla v současné situaci daleko.

„Dost, Jess. Moc ráda ti dám –“

„Šampaňské,“ dopoví za mě. „Jediné, co jsem od tebe ochotná přijmout, je šampaňské. Dneska slavíme.“

„Technicky vzato to bude poprvé, co budu od narození Madison bez dětí.“

„Páni. Poprvé bez dětí, a to v mém zavšiveném obýváku. Máš to ale štěstí.“

„Stačí mi, že za celý večer nebudu muset vyměňovat jedinou plenku.“ To nebyla tak úplně pravda. Celý týden jsem se stresovala kvůli tomu, že nechám děti samotné.

S Robem jsme se posledních deset měsíců domlouvali, že si spolu vyrazíme na rande, ovšem já to pokaždé zrušila. V naší sousedce Evelyn jsme našli skvělou chůvu. Byla moc milá a díky svým čtyřem puberťákům měla i svatou trpělivost. S Robem jsme jí Ashera bez problémů svěřili, avšak s Madison to bylo jiné. Narodila se předčasně a skoro měsíc strávila v inkubátoru. Ve svých deseti měsících prospívala, avšak v mých očích to bude už navěky droboučké, kilo a půl vážící miminko ověšené hadičkami, které se nedokáže samo nadechnout.

Bylo však na čase. Její máma si potřebuje duševně i citově odpočinout.

„Podle mě pěkně kecáš,“ zasmála se Jessica. „Vsadím se, že jsi celý den jako na trní.“

Snad pošesté za posledních několik minut jsem vykoukla kuchyňským oknem, abych zkontrolovala, že Evelyn s Madison si ještě pořád hrají na dece v trávě.

„Cože? Ne. To není pravda.“

„Lhářko.“

U dveří do garáže jsem zahlédla pohyb. Rob mě okamžitě vyhledal sytě hnědýma očima a na rtech se mu rozlil rošťácký pohled. Takhle se na mě díval vždycky – uchváceně a ohromeně.

Vydal se ke mně. Zahořely mi tváře, když sjel pohledem celé mé tělo a očima se zastavil na těch správných místech.

„Musím jít, Jess.“

„Fajn, ale Eason by vám tam měl každou chvíli dovézt Lunu. Je možné, že Rob už o albu ví, ale nikomu z nich neříkej, že jsem ti to řekla.“

„Hmm,“ zamručela jsem a kousla se do rtu. Můj muž si to ke mně mezitím mířil s urputností dravce na lovu. „Ahoj večer.“ Hovor jsem ukončila.

Rob mi vytrhl mobil z ruky, odložil ho na linku, jednou paží mě objal kolem pasu a přitáhl si mě k sobě.

„Páni,“ zašeptal. Na rtech mě zalechtal jeho dech. „Jsi nádherná.“

„Zas nepřeháněj. Jsou to jenom letní šaty,“ odpověděla jsem s úsměvem. Konkrétně se jednalo o mé nejméně oblíbené šaty. Vzhledem k jejich žlutohnědým květům jsem se s nimi nikdy moc nekamarádila, ale pořád mi po porodu Madison zbývalo shodit posledních pět kilo, a tak byly jedněmi z mála, do kterých jsem se vešla.

Kdysi dávno jsem byla podnikatelka – většinu mého šatníku tvořily pouzdrové sukně a blejzry. Teď jsem máma v domácnosti s dvěma dětmi. Je úspěch, když si obléknu kalhoty s gumou v pase.

Rob vklouzl rukou pod lem šatů a chytil mě za zadek. „Jak jde o tebe v těchhle šatech, neříkej jenom.“

„Budu to chápat tak, že se ti líbí –“

„Mami!“ zaječel Asher v patře domu.

Rob se zasténáním vzhlédl ke stropu. „Přísahám, že ten kluk má snad šestý smysl, kterým dokáže vycítit, že se zrovna snažím svést jeho matku.“

„To máš za to, že sis vytvořil svoji miniaturu. Pozná, kdy se chystáš páchat špatnosti.“

Povytáhl koutek do dechberoucího úsměvu. „Špatné by to nebylo, Bree. Vůbec by to nebylo špatné.“

„To mi říkáš vždycky, ale o výsledku porota ještě stále rokuje.“

Zalapal po dechu předstíraným pobouřením, avšak jiskřičky v jeho očích mi prozradily, že až se vrátíme domů, důkladně doženeme všechno, co jsme zameškali.

Se smíchem jsem našemu synovi odpověděla: „Ano, kamaráde?“

„Je už večeře hotová? Trápit děti hladem je totiž nezákonné!“

Jo, byl to můj syn. Teprve pětiletý, ale už teď bylo jasné, že když je hladový, bývá stejně jako jeho máma pěkně mrzutý.

„Za dvě minuty!“ křikla jsem, zrovna když zazněl zvonek.

Rob povytáhl obočí. „Neříkej, že si zavolal posily.“

„To asi bude Eason. Jessica říkala, že je na cestě.“

Úsměv se mu vrátil a opět mě políbil. „V tom případě počká. Kde jsme to přestali?“

Vyhnula jsem se jeho ústům. „Dojdi pro to svoje přerostlé děcko a já mezitím nakrmím naše skutečné dítě, než na nás zavolá policii.“

„Hej,“ ohradil se Rob. „Buď na něj dneska milá. Tenhle večer Eason dlouho plánoval.“

„Cože? Vždyť jsem na něj milá pořád.“

Zamračil se na mě a cestou z kuchyně odpověděl: „Jo, jasně. Tvrdit o něm, že je přerostlé děcko, je skutečné vrcholem vlídnosti. Ve schránce už budeš mít dopis o svém svatořečení.“

Protočila jsem panenky, přesto mě však v břiše bodly výčitky svědomí.

Tak fajn, uznávám, že jsem se k Easonovi nechovala vždycky hezky. Žádnou nenávist jsem k němu však necítila. Je to dobrý chlap, takový, který vám otevře dveře a dává si záležet, aby v konverzaci, kterou naprosto opanoval, nikoho nevynechal. Se svými písčitě blonďatými vlasy, vlídnýma hnědýma očima a sebevědomým úsměvem, z kterého ženy šílely, Jessicu od první chvíle úplně uhranul. K tomu připočtěte, že Jessica je nádherná a bystrá žena. Eason neměl nejmenší šanci.

To, že si vaše nejlepší kamarádka vezme nejlepšího kamaráda vašeho manžela, je snem každé středoškolačky.

S těmito dvěma to však neplatilo.

Jessica si prožila těžký život a bylo zřejmé, že žena, která skončí s Easonem, ho bude mít ještě těžší, protože byl odhodlaný hnát se za svým nedosažitelným snem. Ze začátku byl jejich vztah plný smíchu, toužebných pohledů a divokého milování. Pozitivní těhotenský test a úpadek Easonovy kariéry však zapříčinily, že se jejich manželství ocitlo na tenkém ledě – přesně tam, kde jsem od začátku věděla, že skončí.

Do jejich vztahu mi však nic nebylo – nebo mi to aspoň můj manžel moc rád tvrdil.

Chňapkou jsem z trouby vytáhla plech s domácími nugetami ve tvaru srdíček a položila ho na podložku, aby vychladl.

„Večeře je hotová,“ křikla jsem na Ashera. „Než sejdeš dolů, umyj si ruce.“

Předpokládala jsem, že mě slyšel, protože se seshora ozvalo žuchnutí. To seskočil z postele, ačkoli jsem mu snad milionkrát říkala, ať to nedělá.

Do kuchyně vešel Eason se širokým úsměvem a mou druhou nejoblíbenější holčičkou na boku.

„Ahoj, Bree,“ pozdravil mě, jako obvykle objal, a nebyl by to Eason, kdyby mě pevně dlouze nestiskl. „Jak se máš?“

„Dobře,“ odpověděla jsem a rozpačitě se mu z objetí vyvlékla. Obrátila jsem pozornost ke své kmotřence, tleskla a natáhla po ní ruce. „Pojď ke mně, broučku.“

Eason mi ji předal s ryze otcovskou hrdostí v očích. Po profesní a finanční stránce se mu sice nedařilo, ovšem svou dceru nade vše miloval.

„Téda, moc ti to sluší. To je nové?“ zeptala jsem se Luny a načechrala volán na rukávu jejích růžových značkových šatečků. Nechtěla jsem ani pomyslet na to, kterou přečerpanou kreditkou je Jessica zaplatila.

Eason si uhladil šedé triko. „Páni, Bree. Díky, že sis všimla. Taky ti to sluší. To jsou Jessičiny šaty?“

„No, ne. Jsou to moje šaty, které si Jessica půjčila. Minulý týden jsem si musela zahrát na Toma Cruise z Mission Impossible, abych je dostala zpátky. Vzal sis zlodějku oblečení, ale já si zas při poslední návštěvě u vás ukradla tyhle boty na klínu, takže jsme vyrovnaní.“

Eason si s uchechtnutím vzal z plechu jednu nugetu a hodil si ji do úst. Nijak jsem se ho nesnažila varovat, že jsou ještě pořád horké. Ne, v nejbližší době mě opravdu za svatou neprohlásí.

„Sakra, sakra, sakra,“ nadával a s otevřenou pusou žvýkal.

S lehkým pobavením jsem si nadhodila Lunu na boku a sledovala ho, jak se trápí. „Chceš ještě?“

„Hmm, díky, ale asi si další vařící kuřecí nugetu nechám ujít.“

„Jsou zeleninové.“

Nakrčil nos. „To by vysvětlovalo, proč to chutná jako seno.“

Zakroutila jsem hlavou, protože nic jiného jsem stejně nezmohla.

„Strejdo Easone!“ Asher poslední tři schody přeskočil a dopřál mi tak moji pravidelnou dávku infarktu.

„Jak se máš, prcku?“ zeptal se Eason a přidřepl k němu.

Po propracovaném potřesu rukou, který začali trénovat, co byly mému synovi tři dny, si na závěr zády k sobě plácli.

„Hádej co!“ vyzval ho Asher.

Eason nezaváhal: „Našel jsi na zahradě kostru dosud neznámého druhu dinosaura. Bez ostrých zubů, takže to vypadá, že tenhle dinouš byl přátelský druh, a proto se vědci rozhodli využít jeho DNA a přivést ho zpátky k životu v naději, že si ho ochočí a využijí jako nový způsob dopravy, takže nebudeme muset dál plýtvat našimi drahocennými… no, fosilními palivy.“

Asher roztomile nakrčil pihovatý nos. „Cože? Ne!“

„Kruciš,“ ulevil si Eason a s nadějí se zadíval do dálky. „Vážně jsem se těšil, až si zajezdím na Asherosaurovi.“

Můj syn se hurónsky rozesmál, což se v přítomnosti jeho oblíbeného a jediného „strejdy“ dělo často. Eason se také zasmál a opět si s ním, tentokrát však jen ve zkrácené verzi, potřásl.

„Hele, vy dva, stačilo,“ vložila jsem se do toho. „Jdi si sednout ke stolu, Ashi.“

„Nedělej to,“ zašeptal mu Eason hlasitě. „Upekla zeleninové nugety, které jsou dost možná říznuté posekanou trávou.“

„Anooo! Mám zeleninové nugety moc rád.“

Eason po něm střelil pohledem. „Chlapče, ty nejsi v pořádku. Až si sem zítra přijedu pro Lunu, přinesu ti staré dobré kuřecí nugety z mekáče. Když budeš jíst jenom zeleninu, nenarostou ti chlupy na hrudi.“

Chlapec s černými vlasy a očima po tátovi namítl: „Fuj. Nechci na hrudi žádné chlupy!“

„Jednoho dne je mít budeš.“

„To teda nebudu. Táta taky nemá na hrudi chlupy.“

„No, to je zvláštní. Všichni dospělí chlapi mají na hrudi chlupy. Až bude příště ve sprše, zkus se mu kouknout na zadek.“

„Fuuuuj!“ zaječel Asher, až Lunu v mé náruči vylekal.

„Tak jo.“ Vrátila jsem Easonovi jeho dceru. „Na jeden den bylo řečí o chlupech a zadcích víc než dost… Nebo nejlépe napořád.“ Ze skříňky jsem vytáhla talíř a křikla: „Robe! Prosím tě, pojď mě zachránit!“

Eason, který si jednou paží přidržoval Lunu na boku a pohupoval s ní, si volnou rukou stáhl výstřih trika, odhalil chloupky na hrudi a hlasitě Asherovi zašeptal: „Nugety z mekáče.“

V tu chvíli vešel do kuchyně jako na zavolanou Rob a poplácal svého kamaráda po zádech. „Přestaň mi obtěžovat manželku.“ Taky si z plechu ukradl jednu nugetu. Byla ještě pořád horká, proto se ji taky snažil na jazyku ochladit dýcháním s otevřenou pusou, a pak nakrčil nos. „Panebože, co je to?“

„Zelenina, zlato. Pozor, ať z toho nedostaneš šok.“ Na Asherův talíř jsem připravila nugety, několik baby mrkviček a půlku banánu a předala ho Robovi.

Odnesl talíř na stůl. „Tašku s Luninými věcmi jsem odnesl do pokoje pro hosty. Připadám si hrozně. Třeba bychom ji měly dát k Madison do pokoje, aby jí nebylo smutno.“

„Leda jestli nechceš, aby usnuly.“ Opřela jsem se bokem o linku. „Dvě miminka a budoucí nejlepší kamarádky v jednom neusnou, když na sebe budou vidět.“

Zastavil se u Easona a polechtal Lunu na břiše. „Určitě Jessice nevadí, když tu dneska zůstane?“

Eason se uchechtl. „Jestli jí to vadí, tak balením asi tak dvaceti sedmi bodýček, dudlíků, lahviček a zimní bundičky, i když je květen, jenom marnila čas.“ Podíval se na hodinky. „A když jsme u toho, potřebuju jít. Ještě se musím zastavit v obchodě pro pár věcí.“ Snad tucetkrát políbil Lunu na hlavičku, jen neochotně ji předal Robovi a pohlédl na mě. „Jess mi řekla, abych u tebe vyzvedl dobré šampaňské.“

Nikomu z přítomných neunikl stud, jenž mu zazníval z hlasu.

Můj provinilý pocit jen zesílil. „Jo, jasně. Dojdu pro –“

„Vezmi Doma,“ ozval se Rob.

Eason si odfrkl. „Dom se na večer s deskovými hrami nehodí. Nech si ho na –“

Rob vyzývavě naklonil hlavu. „Říkám, ať vezmeš Dom Perignon P3 Rosé. A přihoď k němu i Bollingera.“

Vykulila jsem oči. Panebože. To představovalo přinejmenším tři tisíce v šampaňském.

S Robem si vedeme dobře – víc než jen dobře, abych byla upřímná. Můj původně vedlejšák, kdy jsem si na vysoké přivydělávala na pivo šitím dek na zakázku pro holky z koleje, začal krátce po mé promoci slavit úspěch. Vyzbrojená ekonomickým vzděláním jsem z Breeiných dek vytvořila Povlečení Prism, vrhla se na masovou produkci a distribuovala do všech obchodních domů po celé zemi. Svou práci jsem milovala, avšak sotva jsem poprvé spatřila svého malého chlapečka, už jsem se tomu nechtěla dál věnovat. Aby firma zůstala v rodině, postavil se do jejího čela Rob a nedlouho poté jsme uzavřeli smlouvu na osmimístnou částku s největším hotelovým řetězcem v Severní Americe. Měli jsme dodávat povlečení do každého z jejich pěti tisíc hotelů. Ten večer jsme obchod oslavili v apartmá ve Vegas láhvemi Doma a Bollingera.

Nedomnívala jsem se však, že by bylo šampaňské těchto značek nutné, leda že by Jessica vynechala velmi důležité detaily důvodu oslavy, kterou pro Easona pořádáme.

Eason nejspíš můj názor sdílel, protože se málem udusil vlastním jazykem. „Zešílel jsi?“

Manžel zavrtěl hlavou. „Můj nejlepší kamarád je hudební génius, který se rozhodl poctít největší umělce světa svými písněmi, naplno se věnovat skládání a pokořit celý průmysl jako sólový umělec. Nestrávil jsem s tebou léto v devadesátém druhém v dodávce Ford Aerostar, kdy jsme se sprchovali dva dny v týdnu, abych teď tvůj úspěch zapil laciným sektem. Konec diskuze.“ S těmi slovy poplácal Easona po rameni a odnesl Lunu za Evelyn.

„Kristepane,“ vydechl Eason a stiskl si kořen nosu. „Jako by nestačilo, že vám beru šampaňské, ještě vám teď navíc ke všemu dlužím zhruba půl milionu za bublinky.“

Pousmála jsem se. „Tak drahé není, ale pokud se z tebe opravdu jednoho dne stane největší umělec v moderních dějinách, jak se to od tebe očekává, moc rádi od tebe přijmeme šek na půl milionu jako splátku.“

Odfrkl si. „Na tvém místě bych si nedělal naděje.“

Nedělala jsem si je, ale pokud v něj Rob opravdu natolik věří, dojít do vinného sklípku pro šampaňské bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat.

3. kapitola

EASON

Zrovna jsem přesypal pytlík brambůrků do misky, když zazvonil zvonek. „Jess?“

„Jo, jdu tam.“

Otřel jsem si ruce do utěrky a prohlédl si své dílo. Brambůrky s domácí salsou a nějaký náhodně vybraný sýr, o němž se prodavačka dušovala, že v kombinaci s krekry to bude delikatesa, ačkoli obojí vypadalo na talíři stejně lákavě jako kus lepenky. Občerstvení mělo do dokonalosti daleko. Dohromady to všechno vyšlo na necelých dvacet dolarů. Vypadalo to ale dobře a moje žena byla s výsledkem spokojená.

„Jak to jde?“ zeptal se Rob, který vešel do kuchyně s láhví vína, jako by nestačilo šampaňské.

„Co je to?“

„Dárek pro naše hostitele.“

Zamračil jsem se na něj. „To myslíš vážně?“

Se smíchem zakroutil hlavou. „Já za to nemůžu. Bree na tom trvala. Navíc trocha vína nikdy nikomu neuškodila.“ Povytáhl obočí a významně se zadíval na naše ženy, které se skláněly ke konzolovému stolku, jejž jsem proměnil v provizorní bar.

Jessica se zeširoka usmívala, proto jsem vzdal snahu zlobit se na svého velkorysého nejlepšího kamaráda, převzal od něj láhev a uložil ji do lednice.

„Můžu ti nabídnout skotskou?“

Povytáhl tmavé obočí. „Budeme dneska hrát šarády?“

Uchechtl jsem se a zamířil k baru. „Chápu. Takže dvojitou.“

Společně jsme se vrátili za manželkami. Objal jsem Bree. „Ahoj, dlouho jsme se neviděli.“ Jako obvykle mi objetí oplatila jen krátce a škrobeně, už dávno jsem v tom však přestal vidět nějaký skrytý význam. „Jak na tom byly děti, když jste odcházeli?“

Rob se rozkašlal. „Nemluv.“ Znovu zakašlal. „O.“ Odkašlal si. „Dětech.“ Zazubil se na svou ženu. „Šampaňské, nebo víno, lásko?“

Bree obrátila oči v sloup. „Mám všechno, díky. A nedělej z toho kdovíco.“

„To tedy máš,“ přisvědčil Rob a mrkl na mě. „Šampaňské?“

Otevřel láhev, která stála víc než splátka mojí hypotéky, a pronesl kýčovitý přípitek o nových začátcích a zářné budoucnosti, a pak jsme se rozešli opačnými směry. Jessica odvedla Bree do Lunina pokoje, aby jí ukázala nová písmena, která jsme zavěsili nad postýlku, a já s Robem jsme se zavřeli v mé pevnosti samoty, o niž jsem se dělil s Jessičiným autem – v garáži.

Dlouho předtím, než začal nosit obleky od Dolceho a Gabbany a jezdit v porsche, jsme s Robem vyrůstali a hráli v parku baseball, zatímco naši rodiče pracovali do noci, abychom měli co jíst. Dělal si ze mě legraci, když jsem v garážovém výprodeji objevil staré piano a na střední jsem se hodiny denně učil hrát. Taky do mě rýpal, když jsem začal zpívat a skládat vlastní písně. Když jsem však na vysoké dostal první nabídky na vystoupení, bezmezně mi fandil.

Léto po našem druhém ročníku na Georgijské univerzitě si Rob od své babičky půjčil polorozpadlý minivan z roku 1992 a domluvil mi úplně první turné. Dobře, to takzvané „turné“ sestávalo z patnácti večerů v barech po celém státě, kde měli otevřený mikrofon. Ve velké části z nich byli mými jedinými diváky Rob a barman, ale to léto jsem si naplno uvědomil, co chci po zbytek života dělat.

Nedlouho poté jsem odešel ze školy a vrhl se do psaní a skládání, a tak se zrodilo moje album Slunovrat v ’92.

Rob ve mě věřil, i když jsem já sám byl připravený hodit ručník do ringu. A právě proto, když si přestal stěžovat na nového člověka, kterého najal do Prismu, jsem na jeho otázku: „Tak jaký máš upřímně pocit z toho, že bys prodal svoje písně?“ odpověděl vyhýbavě.

Ani jsem se mu nedokázal podívat do očí a jen jsem zakroužil skotskou ve sklence. „Rodině to přinese hodně dobrého.“

„A co dobrého to přinese tobě?“

Pokrčil jsem rameny. „Mně přinášelo hodně dobrého posledních několik let. Teď jsou na řadě ostatní.“

Stiskl rty. Nepochybně ho na jazyku pálil motivační proslov. Neměl jsem na to náladu. Dnes večer si chceme užít trochu svobody. Zasmát se a na několik hodin zapomenout na všechny problémy.

Nebo – v mém případě – utopit je v láhvi.

„Půjdeme najít naše ženy. Chystáme se s Jess vyhrát partičku šarád.“

Rob se uchechtl. Bylo mu jasné, že se před ním snažím utéct. Protože však byl takový, jaký byl, nechal mě na pokoji.

Stejně jako v životě jsme s Jessicou i ve hře první kolo prohráli. Měl jsem velmi silné podezření, že Bree buď podvádí, nebo umí číst myšlenky. Nechápal jsem, jak mohla uhodnout sběr jablek z Robovy kresby stromu, který vypadal spíš jako roští bez jediného plodu.

„Chůze! Vznášení! Kouzlení!“ křičela Jessica.

„Ne. Tohle.“ Zabodl jsem fixu do velmi propracované kresby jednoduchého panáčka, který skáče přes švihadlo.

Bree se na pohovce smála, zatímco moje manželka bez talentu na šarády rozhodila paže.

„Nevím! Nakresli něco jiného.“

Chytil jsem Jessicu za paži a přitáhl ji blíž tabuli, jako by snad ten metr, který ji od mé kresby dělil, nějak zkreslil její zrak.

„Tohle. Tahle věc.“ Ukázal jsem na švihadlo.

„Nenapovídat!“ pokáral mě Rob, v ruce maličké přesýpací hodiny. S vítězoslavným úsměvem čekal, až v nich spadnou poslední zrníčka.

Nevšímal jsem si ho a s nucenou trpělivostí jsem dál mluvil k Jess: „Zlato, lásko, miláčku, podívej se na –“

Víc jsem říct nestihl. Čas vypršel nám všem.

Celý dům s ohlušující ránou vybuchl.

Nevnímal jsem, že bych padal, ale v další vteřině jsem ležel na zemi zasypaný sutinami. V uších mi pískalo a vidění jsem měl rozmazané. Snažil jsem se pochopit, co se stalo, ale vůbec mi to nedávalo smysl. Převalil jsem se na záda. Ve stropě zela obrovská díra, z jejíchž okrajů trčela izolace a kabely. Nosné trámy olizovaly plameny jako blesky křižující oblohu.

„Do prdele,“ ucedil jsem a chytil se za hlavu, jako bych tím snad mohl ručně zpomalit myšlenky. „Jes–“ Rozkašlal jsem se. V hrdle mě pálil dým. „Jessico.“ Najednou mi omámeným mozkem projela jediná děsivá myšlenka. „Luno!“ Prudce jsem se posadil.

Ne. Počkat.

Znovu jsem zavrtěl hlavou. Moje podvědomí zaplavily vzpomínky. Luna tu není. Je přece u… Sakra.

„Robe! Bree!“

Vládlo tu až nadpozemské ticho.

Žádný pláč.

Žádné výkřiky.

Žádné prosby o pomoc.

V tu chvíli bylo ticho ten nejděsivější zvuk na světě.

V mých žilách se smísilo zoufalství s přívalem adrenalinu. Se zmučeným zasténáním se mi podařilo vstát. Obličej mi olizovalo horko. Snažil jsem se mezi sutinami domu udržet rovnováhu. Byla tu tma, a přitom podivně jasné světlo. Ve stínech tančících plamenů jsem rozpoznal prázdné místo, kde ještě před chvílí stál gauč, na němž seděli Bree s Robem.

Byl pryč.

Všechno bylo pryč.

„Jessico!“ zařval jsem do prázdnoty. Stála předtím přímo přede mnou. Nemohlo ji to odhodit daleko. V panice jsem klesl na kolena a začal prohrabávat trosky. Ruce mi krvácely z ran způsobených střepy bůhví čeho.

Potřeboval jsem ji najít, odnést ji pryč, vrátit se pro Roba a Bree a nějak odtud dostat i je.

V prvních několika vteřinách mi to všechno připadalo možné. Pořád mi nešlo do hlavy, co se to tu stalo. Bylo to zlé, ale přijít o své nejbližší mi nepřipadalo jako realistický výsledek. Ačkoli jak sílily plameny, sílily i moje obavy.

Vidění mi zastřel dým. Poslepu jsem zběsile hmatal kolem sebe po místech, kde by mohla být.

Kde jsem se modlil, aby byla.

Kde jsem sakra potřeboval, aby byla.

Když jsem se konečně dotkl její ruky, zaplavil mě příval úlevy.

„Jessico!“ vyhrkl jsem a rozkašlal se.

Nevěděl jsem, jestli je zraněná, nebo jestli vůbec dýchá, ale našel jsem ji. Teď jsem ji odtud jen potřeboval dostat. Jediným plynulým pohybem jsem ji zvedl do náruče a vyrazil ke dveřím. Šel jsem čistě po paměti mezi troskami domu, který už neexistoval.

Už jsme byli skoro u dveří, když jsem o něco zakopl a málem Jessicu upustil. Jen silou vůle jsem se udržel na nohou.

O jeden krok vedle, o vteřinu později, jediný špatný pohyb – a úplně bych ji minul. Její tělo bylo zakryté hromadou rozbitého nábytku, avšak tmavé vlasy měla rozhozené po špinavé podlaze.

Bože. Bree.

Na vteřinu jsem ztuhl. Držel jsem Jessicu v náruči a přitom se snažil dřepnout a zvednout i Bree. S téměř metrem devadesát jsem byl chlap jako hora, ale nést poslepu ženu v bezvědomí z hořícího domu bylo už tak dost těžké, natož takhle nést dvě. Sílila ve mně panika. Dým každou vteřinou houstl víc a víc. Čím déle jsem se ji snažil zvednout a čím déle jsme tu zůstávali, tím větší nebezpečí nám všem hrozilo.

V následující vteřině se všechno změnilo.

Můj život.

Jessičin život.

Breein život.

Robův život.

Lunin život.

Asherův a Madisonin život.

Jedno rozhodnutí uprostřed naprosto nepředvídatelné události a svět, jak jsme ho znali, se nenávratně změnil.

Stačilo k tomu jedno jediné rozhodnutí.

„Hned jsem zpátky,“ vyhrkl jsem.

Paží jsem si zakrýval obličej a pokračoval ke dveřím. Klika mi spálila dlaň, když jsem za ni zabral, bolest jsem však přes adrenalin ani nevnímal. Slyšel jsem jen praskání ohně za zády a dusot svých nohou po příjezdové cestě. Naši nejbližší sousedé bydleli skoro kilometr od nás, výbuch však určitě slyšeli. Brzy dorazí hasiči.

Dostanou Bree ven. Najdou Roba. Všichni budou v pořádku.

„Easone,“ zasténala mi v náruči.

Pořád jsem běžel pryč od domu, sotva však její hlas dolehl k mým uším, čas se zastavil.

Ne.

To není možné.

Byla celá od prachu a v očích mě pálil popel a to, o čem jsem se až později dozvěděl, že byla krev, přesto jsem rozpoznával obrovské květy na jejích žlutých –