Theo se vrací

Joe Garcia

Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice

Theo se vrací
Copyright © Joe Garcia, 2020
Cover © Joe Garcia, 2021
Czech Edition © Splendidum družstvo
Vražné, Hynčice, 2021
První el. Vydání
ISBN 978-80-7681-072-3 (EPUB)
ISBN 978-80-7681-073-0 (MOBI)
ISBN 978-80-7681-074-7 (PDF)

1

Prolog

Tento příběh je inspirovaný skutečnou události, která se stala v roce 2012 v Twinsburgu, Ohiu ve Spojených státech amerických.  Jména osob a psa jsou záměrně změněna.

Další díly:

Twinsburg, prosinec 2012

Vánoce – láska, mír, naděje a radost.  Prosinec se po celém světě mění v šílenství, protože miliony lidí, dají do nakupování dárků více peněz, než si mohou dovolit.

O nádherné vánoční noci

nechte smutky odejít,

otevřete svá srdce naději, víře

a svým přátelům.

Tato slova zdobí mnohé pohlednice s půvabným vánočním motivem … děti se nemohou dočkat rozbalování dárků.

Podobná atmosféra každý rok panovala i u rodiny Wilsonové. Žijí v malém, ale útulném jednopatrovém rodinném domku, který okrášlili spousty barevnými žárovičkami včetně stromků a nízkého dřevěného plotu na zahradě.

Ale dnes to bylo jiné.

Tatínek s maminkou se radostně dívají na své dvě ratolesti, jak rozbalují pod krásně nazdobeným vánočním stromkem dárky. Dvanáctiletá Charlotte právě strhla vánoční papír z největšího balíčku, vykoukla na ni péřová zimní bunda a šestiletý Michael stojí u rozbalené velké autodráhy.

Ovšem radost v jejích očí patrná není.

„Co se děje?“ podivuje se maminka.

„Dárky se vám nelíbí?“ ptá se tatínek.

„Líbí, ale …,“ nedořekne větu Michael, protože ho přeruší sestra.

„Chtěli jsme psa.“

„Už zase! Ani o Vánocích nedají pokoj,“ rozčílí se maminka.

„Všichni mají psa. Tak proč ho nemůžeme mít i my?“ rozpláče se Míša.

„Už jsme vám to vysvětlovali,“ ujal se slova tatínek. „Často nejsme doma, a kdo se bude o pejska starat?“

„Babička nám slíbila …“

Charlotta nestačí doříct větu a máma ji hned přeruší slovy: „Babičku do toho nepleť, vždyť bydlí v jiném městě.“

„Tak přece si nezkazíme Vánoce,“ snaží se tatínek navodit vánoční atmosféru.

„Kdoví, co jim zase tvoje matka namluvila?“ má opět maminka dobrý důvod nasazovat na tchýni.

„Moji mámu nech na pokoji a už tu měla být,“ podíval se na hodinky.

„Ty jsi ji pozval zrovna dneska? To je zajímavé a moje máma tady nemohla přijít.“

„Protože tvoje máma by tady převrátila celý náš dům vzhůru nohama.“

„A tvoje drahá máma zase bude celý den smradit s těmi svými cigaretami.“

„Co vykládáš, chodí kouřit ven.“

„Ale smrad se táhne za ní a minule kouřila v pokoji pro hosty.“

„Nechte toho, aspoň o Vánocích!“ okřikla své rozparáděné rodiče Charlotta.

„No tak od tebe to holčičko sedí, kdo s tím začal?“ vztekala se maminka.

„Crrrrrrr,“ přerušil hádku zvonek u dveří.

Maminka převrátila oči. Tatínek se na ní podíval s pohledem, jako že se má uklidnit a šel otevřít.

Babičku Wilsonovou měly děti rádi, protože byla prostořeká, nenechala si nic od jejich mámy líbit, a navíc byla velice moderní. Nonšalantní dáma, s vyčesanými nabarvenými vlasy do velkého drdolu, obličejem vymalovaným jako plakát, s dlouhými nalakovanými nehty. Nehty měla nalakované výraznou červenou barvou i na nohou, pochopitelně se i moderně oblékala, prsty plné zlatých prstenů stejně tak se ji na krku blýskaly tři zlaté řetízky různé velikosti. Byla vdova jako máma od maminky, ale ta byla opakem paní Wilsonové.

Věřící žena přísně dbající mravů … stále s něčím znepokojena, chodila oblečená jako šedivá myš a v její chaloupce měly své věci pevné místo a běda jestli něco bylo jinak … mohla se zbláznit. Perfekcionistka … děti ji neměly moc rády, zatímco babičku Wilsonovou milovaly. Všechno jim dovolovala a doma moc velký pořádek neměla … chodila ji jednou týdně uklízet její sousedka. Pochopitelně za peníze a taky chodila za ní na nákupy.

„Nazdar rodinko!“ vesele vstoupila do obývacího pokoje. Aniž by se na svou snachu podívala sedla si do křesla. V rukou držela košík zakrytý šátkem. Děti se k ní hrnuly, ale ona je od sebe odehnala.

„Počkejte, počkejte moji miláčkové! Babička má pro vás překvapení,“ významně se na děti podívala.

Děti se zarazily a s napětím koukaly, co jim babička přinesla. Ta stáhla z košíku šátek a …

… vykoukla z košíku roztomilá hlava štěňátka.

„Představuji vám pumříka Thea,“ vypustila bílou chlupatou kuličku na zem.

To bylo radosti. Děti málem polibky svou babičku udusily. Maminka chtěla protestovat, ale tatínek ji zadržel. Odešla z obývacího pokoje pryč a bouchla dveřmi.

„Konečně je tu lepší vzduch,“ smála se babička.

„Proč si to udělala? Víš, že moje žena psy nesnáší.“

„Co je to za člověka, že nemá ráda zvířata?“

Theo se radostně promenádoval po pokoji a pochopitelně neopomněl udělat loužičku na koberec. Tatínek málem z toho omdlel, babička se smála a poručila Charlotte, aby zašla pro mokrý hadr a loužičku vyčistila. Ta to ochotně udělala.

„Co je to za rasu babičko?“ ptal se nadšený Michael, který už měl pejska na klíně, ale ten mu po chvilce zase skočil na zem.

„To nevím. Našla jsem ho v lese. Nějací neřádi ho tam asi odnesli.“

„Panebože ty dětem doneseš psa, kterého ani neznáš. Co když je nemocný?“

„Houby nemocný. Je zdravý a čiperný.“

„To vidím,“ utíkal tatínek Theovi vytáhnout z tlamičky svou koženou rukavici, kterou někde našel.

„Tatínku, že si ho necháme?“ ptal se Míša.

„Dobře víš, že by to maminka nikdy nedovolila.“

Charlotta se vrátila s mokrým hadříkem a slyšela tatínkova slova.

„Tak bude venku. Tati, prosím.“

„Musíš si ho matko odnést,“ nereagoval na slova své dcery.

„Ne, ne, ne … já ho nedám,“ utekl s pejskem Michael do svého pokojíčku, kde se zamkl.

„Vidíš, co děláš!“ podíval se vyčítavě na svou matku.

„Crrrrrrrrrrr,“ zazvonil babičce mobil. Vytáhla ho ze své kabelky.

„Ano, miláčku? Jo sem tady. Přijeď hned. Co ty už jsi tady? Tak já jdu.“

Babička se postavila a se smíchem odcházela: „Mějte se drahoušci!“

„Ty už jdeš? Ani sis nevzala dárek,“ nese ji tatínek úhledně zabalenou krabičku.

Babička si dárek hodila do košíku, kde měla schovaného pejska a odešla.

„Už je konečně pryč?“ náhle vstoupila maminka do obývacího pokoje.

„Co by tu taky dělala, když si ji dala najevo svou nepřízeň.“

„Psa, ona jim koupí psa. Je normální? A kde je Míša?“

„Hádej. Když jsem mu řekl, že pes musí z domu. Utekl s ním do svého pokoje a zamkl se.“

„No a to je přesně tvoje máma … problémy samé problémy.“

„Dej už pokoj!“

Tatínek se šel s maminkou dobývat do Michaelova pokoje.

Marně. Zamkl se a už nevyšel ven. Výhrůžky na něho neplatily.

„Crrrrrrrrrrr,“ opět zvoní zvonek u dveří.

Tatínek šel otevřít. Za dveřmi stál s dárky jejich soused Jacob Canar, důchodce, kterého o Vánocích zvala rodina na večeři, aby nebyl sám. Žena mu před čtyřmi roky umřela a děti neměli. Canara si oblíbili zejména Míša a Charlotta pro jeho trpělivost. Nikdy neřekl ne a vždy se snažil celé rodině ve všem vyhovět.

„Dobrý den! Pojďte dál,“ vítá souseda tatínek.

Jacobovi neušlo, že se v domě něco děje.

„Nejdu nevhod?“

„To určitě ne, odložte si, ale stala se taková prekérní situace. Moje matka donesla dětem psa a manželka psy nesnáší a nechce ho. Míša se nechce psa vzdát a zamkl se s ním ve svém pokoji a nechce jít ven.“

Ze schodů právě šla maminka, přivítala se s hostem.

„No věřil byste tomu?! Ona jim donese přes náš zákaz psa.“

Soused se usmál a řekl, že se pokusí situaci vyřešit, ať ho nechají jednat.

Sám šel za Míšou nahoru.

„Míšo! To jsem já, váš soused Jacob,“ zaklepal na dveře.

„Oni mi psa chtějí vzít, ale já jim ho nedám,“ plakal Míša.

„Mám pro vás řešení, ale pusť mě dovnitř, abych si mohl pejska pohladit. Víš, že psy mám taky moc rád.“

„Můžu vám věřit?“

„Dobře víš, že můžeš. Copak jsem tě někdy zklamal.“

Míša pustil Jacoba dovnitř a rychle za ním zamkl.

Důchodce se šel s pejskem přivítat. Byla to láska na první pohled. Vzal si malou chlupatou kuličku do náručí a Theo ho radostně začal lízat po tváři.

„Je moc milý. Nedivím se, že se nechceš pejska vzdát. Jak se jmenuje?“

„Theo. Oni mi ho, ale chtějí vzít.“

„Mám pro vás řešení, jak jsem už řekl.“

„A co?“ utíral si slzy Míša.

„Je jasné, že pejska doma mít nemůžeš. Proto si ho vezmu k sobě já a ty se sestrou, kdykoliv budete chtít, si můžete ke mně přijít si s ním hrát nebo si ho vzít na procházku. Co na to říkáš?“

„Opravdu?“ radostně zasvítily chlapci oči.

„Copak jsem někdy lhal?“

Michael celý šťastný běžel dolů za sestrou. A Jacob se psem v náruči kráčel za ním.

„Pan Canar si pejska vezme k sobě a my tam můžeme za Theem chodit.“

„Hurá! Vy jste moc hodný,“ běžela Thea pohladit Charlotte.

„To je skvělé řešení. Nebude vás to obtěžovat?“ zeptal se tatínek.

„Obtěžovat? Psa jsem vždycky chtěl a vaše děti mám moc rád.“

Maminka by byla radši, kdyby pes zmizel ze světa úplně, ale nechtěla, aby se její syn trápil.

Theo mohl zůstat u nich doma, než si ho Jacob odnesl domů.

Soused dal pod stromeček svoje dárky a schoval si do tašky dárek, který dostal od Wilsonových.

Ovšem jeho největší dárek byl Theo. Pejsek byl strašně roztomilý a nechtěl se od Jacoba hnout, jakoby věděl, že ho nový páníček zachránil před vyhazovem z domu. Už to chudák zažil, když ho někdo odvezl do lesa.

„To je hrozné. Jak někdo může takového bezbranného tvora odvést do lesa,“ zhrozil se Jacob, při vyprávění dětí.

„Hrozné je, že tchýně se neporadí a doveze k nám psa. Je pěkné, že ho nenechala v lese, ale mohla ho odvést do útulku,“ nemůže se maminka stále vzpamatovat z toho, že je u nich doma pes.

„Co ti na psech vadí, vždyť jsou tak roztomilí,“ nechápe Charlotta.

„Roztomilí? Když jsem byla v tvém věku, tak mě jeden takový roztomilý pes pokousal.“

„To je nemilé. Dá se pochopit vaše averze proti psům, ale záleží na majiteli, jak psa vychová,“ řekl Jacob.

„To je pravda. U nás doma byl vždycky pes, ale venku, aby hlídal dům,“ přidal se do diskuze tatínek.

„A jaká to je rasa?“ ptal se Jacoba Míša.

„Nevím, ale mohl by to být zlatý labradorský retrívr. Určitě to nebude čistokrevné plemeno. To by štěňátko nenechali v lese. Pro zajímavost labradorský retrívr je plemeno psů původem z Newfoundlandu. Angličtí lovci ho přivezli do Velké Británie a zde labradory také vyšlechtili.“

„A není to ten newlandský pes?“ zeptala se Charlotta.

„Neříká se newlandský, ale novofundlandský pes což je kanadské molossoidní psí plemeno,“ řekl tatínek.

„Neexistují přesné historické údaje o novofundlandských psech ani jejich vzniku, ale nejčastěji bývá uváděno, že tito psi vznikli zkřížením indiánských a evropských rybářských psů.“

„Máme indiánského psa, hurá … indiánského psa.“

„Ty troubo … to je retrívr.“

„Ty jsi trubka,“ bouchl do své sestry a ta mu to hned vrátila.

„Přece se nebudete o Vánocích prát,“ pokárala je maminka.

„Jsou to děti,“ pustil soused Thea na zem a on se rozpustile vrhl na Míšu.

„A kolik má asi Theo roků?“ dal si ležící Míša pejska na břicho.

„No vidíš, že si trouba. Je to štěně,“ směje se Míšovi jeho sestra a snaží se k sobě Thea nalákat.

„Já bych tak tipoval, že má Theo tři měsíce,“ usmíval se Jacob.

Ach, to bylo radosti. Děti se nedokázaly pejska nabažit … neopomněl nikdy Theo přiběhnout za svým novým páníčkem, jakoby mu tím dával najevo, že na něho nezapomněl.

Ovšem ve chvíli, kdy se vykakal na parkety, zvolala maminka dost a pan Jacob se zvedl, že hovínko uklidí, ale tatínek ho předběhl.

Přece nenechá hosta uklízet.

Jacob vzal pejska do náruče a rozloučil se s Wilsonovými.

V Americe první svátek vánoční je 25. 12. Děti časně ráno vstávají a běží rozbalovat dárky, které jim přinesl Santa Claus. 26.12. je v USA stejně jako v ČR státním svátkem. Pro většinu rodin probíhá ve znamení návštěv a hodování.

Po Štědrém ránu, se připravuje snídaně formou bufetu, a pak se jde chystat Štědrovečerní večeře. 24. prosinec je pracovním dnem. Lidé si ale berou volno a cestují s rodinou.  Hlavní večeři některé rodiny podávají tento večer, jiné ji nechávají až na 25. prosince.

Jídlo na štědrovečerní tabuli se v amerických rodinách liší v závislosti na etnickém původu. Tradiční hostina je velmi podobná jídlu podávanému na Den díkůvzdání. Běžně se podává nadívaný krocan s brusinkovou omáčkou, roastbeef šunka a puding s ořechy, švestkami, rozinkami či zázvorem. Z cukroví a sladkostí převládají perníčky, koláče (dýňové, mrkvové, jablečné) a candy cane – sladké zahnuté červenobílé hůlky s mátovou příchutí.

Twinsburg, červenec 2013

Theo a Jacob se stali nerozlučnými přáteli. Všude chodili spolu. Theo spal na zemi v ložnici vedle páníčka a běda, když se mu něco nezdálo, tak hned vrčel a běžel ke dveřím. Byl to skvělý hlídač. Jacob bydlel v přízemním domě, kdysi pracoval jako stavař. Hodně cestoval a těšil se na důchod, že si pořídí nějaké slepice, psa a krocana.

Bohužel jeho manželka onemocněla a zakrátko na to zemřela. Rakovina prsu ji byla osudná.

Jacob se ze ztráty své milované ženy dlouho vzpamatovával a zvíře si nakonec nepořídil žádné.

Míša a Charlotta na svého chlupatého přítele nezapomněli a ve svém volnu ho chodili navštěvovat. Tatínek je musel s jejich chlupatým kamarádem i mnohokrát fotit … na památku. Theo je měl všechny strašně rád, ale po hodině už byl nervózní a tahal je domů, pokud s ním děti byly na procházce.

Radostně utíkal za svým pánem, kterému nosil i noviny. Pošťák je nechal v rouře vždy vystrčené tak, aby je mohl uchopit do tlamy a vytáhnout.

Sám se rád na Thea díval, jak pro noviny chodí a vždy se tomu zasmál. Pes přesně věděl, v kolik hodin má na pošťáka čekat.

Theo dostal na krk obojek s psí známkou, kde bylo jeho jméno, ale ještě tam Jacob neměl čas nechat vyrýt i svou adresu a to byla osudová chyba.

A co si budeme povídat … nic netrvá věčně, ani příroda ani lidský život, jediná trvalá je změna.

Jednoho odpoledne se zatáhlo nebe. Bylo strašidelně temné.

Theo začal být příšerně nervózní, pořád kňučel.

„Prásk,“ začala bouřka a padaly kroupy, ale to bylo to nejmenší.

Najednou se ozval příšerný hluk, jakoby jel nákladní vlak.

„Je zle Theo,“ pochopil Jacob, co se děje a utíkal k Wilsonovým. Theo běžel za ním.

„Rychle!“ zvonil na zvonek jako šílený. Tatínek otevřel dveře.

„Rychle, musíme všichni do sklepa. Rychle, rychle!“

Tornádo se nebezpečně přiblížilo. Začaly kolem nich lítat věci.

„Proboha naše auto,“ než utekla celá rodina s Jacobem do sklepa. Všimli si, že jejich auto vymrštilo tornádo do vzduchu.

Děti plakaly strachy. Všichni se krčili vystrašeně ve sklepě. Maminka se nahlas modlila.

„Theo!“ všiml si Míša po delší době, že pejsek není s nimi.

„Panebože, on zůstal venku,“ zděsil se Jacob a chtěl jít pro něho ze sklepa ven, ale tatínek mu to nedovolil.

„Nebojte se, on se určitě někde schoval. Pak ho najdeme.“

Jacob měl svíravý, tísnivý pocit, že už Thea neuvidí.

Věci vymrštěné do vzduchu dál lítaly kolem dokola, než s třískotem dopadly na zem.

Konečně ticho.

Strašidelné ticho.

Po nějaké chvíli si dodali odvahu a se strachem vystoupili ze sklepa ven. Kolem byla příšerná spoušť. Ale díky Bohu tornádo Wilsonovým vzalo pouze auto a kousek střechy stejně jako Jacobovi. Takže nehrozilo, že budou muset zbořit své domy. Ovšem sousedi dopadli mnohem hůře. Někteří přišli nejen o svůj majetek, ale i o život.

„Theo, Theo!“ rozléhalo se zpustošenou krajinou.

Theo zmizel.

Plakal Jacob. Plakaly děti. Tatínek je všechny uklidňoval, že se určitě najde, že se někde schoval před tou hrůzou.