Apokalypsa

Joe Garcia

Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice

COPYRIGHT
© Joe Garcia
Apokalypsa
Autor: Joe Garcia
Vydalo: Splendidum družstvo
První el. vydání
Vražné, Hynčice 2020
Česky
978-80-88394-51-8 EPUB
978-80-88394-52-5 MOBI
978-80-88394-53-2 PDF

I.

Zdál se mi sen.

Snad záhadný hlas, ten

volal na nás?

Snad na mě jen?

„Z nebe zmizí slunce,

zhasne měsíc,

zvadnou věnce…

Bude víc

hrůzy.

Smějou se múzy

vybledlým obrazům.

Kde máš hvězdy malíři?

Nebe temné děsí

a ty…

Sbíráš drobky na talíři.

Je konec.

Copak nevidíš,

jak se chvějí hory?

Skály se řítí,

cesty z čedičových obrů

se propadají

do rudých dír,

přichází vlk Fenrir.

Nastal konec světa.

Je to tady…

tři kruté zimy bez léta.

Jak děsivé,

už to tady bylo.

Lidé přestali dbát morálky.

Děvčátko smutné

počítalo korálky

padající

z krku

umírající

matky.

Jak děsivé.

Zabil ji vlastní muž

už

doléhlo na něho

zlověstné znamení

blížící se smrti.

Jak děsivé.

Bratr zabíjí bratra

a znásilňuje sestry.

Z lidí se stali divoši,

z dětí hastroši

bezprizorní.

Jak děsivé.

Obrovský had světa

rozbouřil moře

a nastalo hoře.

Slzy solí

propadlé údolí.

Jak děsivé.

Démon ohně

zažehl snad celý svět.

Ano,

právě teď.

Třásl se smíchem

Thorův červený vous.

Děsí blesky

metané Diem.

Mrkl okem

Hromový pták,

je to tak.

Hoří, hoří

plíce světa.

Zrození potrvá léta.

´La, la, la,´

tiše zněla Vědmina píseň;

tíseň, tíseň

kanula jako prška

na mladou trávu.

Už to tady bylo.

Zemětřesení, povodně

– mužstvo schopné zbraně

se propadlo do země.

Hrůzné výkřiky čeřily

pěnu v moři.

Ostrov pomalu

zalila bažina.

Nejsou hory

jen rovina.

Nikdo si již

na bájnou Atlantidu

nevzpomíná.

A bylo to tak.

V té době se počítaly dny

po deseti, padesáti a stu,

roky a týdny

jako dnes.

Věz,

Děti zákona Jediného

žili,

a v boha jednoho věřili.

Nesl se mocnou civilizací hlas:

´Použij lásku ke své denní činnosti,

miluj denní zkušenosti.

Ve svém vztahu k blízkému

poznáš zákon Jediného.´

Bílou barvu

černil prach.

Dobro prznilo

zlo.

Pokorné lidi

pronásledovaly stíny

ziskuchtivých mamonáčů,

odmítajících Boha.

Synové světla

se střetli se syny temnot.

Synové Belialu

vlivy zemské

obrátili na ničivé.

Způsobili sopečné výbuchy,

koho zajímaly vzdechy

padlých obětí.

Jsme děti

Temnoty,

a ty

Bože

mlčíš.

Souše se rozdělila

na několik ostrovů

a ty

Bože

mlčíš.

Smrtící paprsky

ničily vše živé.

Melodie tklivé

se nesly pustou krajinou.

Je to tak stejné.

Proč není lidstvo

poučitelné.

Historie se opakuje,

Bohu žaluje…

´…jsou pořád stejní.´

Hmota vládne duchu.

Pusa se mostí

od ucha k uchu.

Člověk zneužije všechno,

i to nejlepší,

co mu přišlo darem

– nespokojí se s málem.

Škoda,

vědec věří pouze tomu,

co vidí.

Páni učení

všechno vědí.

Nic nepřeroste,

jejich myšlení.

Co může příroda

skrývat?

Ale zelená máti

skrývá;

skrývá mnoho tajemství

– potopila se Atlantida.