Kdo byl můj manžel?

JOE GARCIA

Splendidum družstvo   Vražné, Hynčice

Kdo byl můj manžel?

Copyright © Joe Garcia, 2020

Czech Edition © Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice, 2021

První el. vydání

ISBN 978-80-7681-063-1 (EPUB)

ISBN 978-80-7681-064-8 (MOBI)

ISBN 978-80-7681-065-5 (PDF)

Obsah

- Prolog

- Grace Davis

- Útěk

- Svatba

- Záhadná smrt novorozeného syna

- Autonehoda

- Pátrání po neznámé dívce

- Odhalení

- Oliver Emerson

- Kde zmizela Laura Drake?

- Kde jsou moje holčičky?

- Na ostrově

- Pravda bolí

- Únos

- Útěk z pekla

- Nový život

Prolog

Tento příběh je inspirovaný dvěma skutečnými událostmi, které se staly po roce 2005 v Utahu a Ohiu.  Jména osob jsou záměrně změněna.

Další díly …

Grace Davis

Jmenuji se Grace Davis. Narodila jsem se v roce 1985 v Utahu a rozhodla jsem se napsat o svém děsivém zjištění a událostech, které mi změnily život.

* * *

Moje matka se jmenuje Evelyn Kelly. Žijeme v Utahu ve Skalnatých horách na periferii města Lyons v malém jednopatrovém domku daleko od lidí. Někdy mě máma autem vezme na nákup. To je vždy pro mě svátek. Vidět ostatní děti jak si hrají, mladé dámy krásně oblečené, muže … těch se bojím. Máma mi o nich vypráví hrozné věci.

Nemáme televizi, ani rádio jen počítač, ale bez internetu. Pokud si chci přečíst knihu, tak mám smůlu … v knihovně je pouze Kniha Mormonova a Bible. Časopisy, noviny nic takového se v naší skromné domácnosti nenachází, kromě školních knih.

Každý den je stejný. Snídaně, modlitba, školní učení, oběd, krátký odpočinek, práce na zahradě, kde si pěstujeme mnoho plodin, k tomu máme i zvířata, psa, ovce, králíky, krůty a slepice … jdeme spát. A pokud je třeba chlapské ruky, chodí nám vypomáhat důchodce pán Lucas. Ani neznám jeho příjmení. Máma nechce, abych se s ním bavila, i když je strašně upovídaný a zvědavý. Podle všeho je i on mormon, tak jako já a moje máma.

Do svých 14 let jsem svůj život brala jako něco samozřejmého, až do dne, kdy jsem čekala ve škole na paní učitelku, která mě zkoušela. Děti, které vyučují rodiče, jsou pod stálým dohledem školských úřadů a musí vykonávat předepsané zkoušky. S tím jsem neměla problémy. Učila jsem se dobře a máma mi stále říkávala, že já vzdělání nepotřebuji, co potřebuji je umět se chovat k manželovi a vychovávat děti.

Stojím před dveřmi a máma tentokrát musela někde odejít. Všiml si mě jeden kluk. Nejsem moc hezká … hubená, přesněji řečeno vychrtlá tyčka bez prsou, řídké hnědé vlasy nakrátko ostříhané, velký nos, úzké hnědé oči … přiznávám, že mi můj vzhled nečinil žádnou radost a máma mi říkala, že je to moje velká výhoda. Nevím, v čem to měla být výhoda, to jsem pochopila až později.

Kluk na mě kouká, oči ze mě nespustí … zčervenala jsem, ale věnovala jsem mu jeden úsměv, protože se mi líbil. Vypadal jako anděl. Delší blond vlasy, krásně se mu vlnily, modré oči …

„Ahoj,“ stál u mě a já se mohla hanbou propadnout. Najednou jsem se styděla za to, jak vypadám, co mám na sobě a jaký vedu život.

„A…ahoj,“ zakoktala jsem se.

„Tebe neznám. Do které třídy chodíš?“

„Já, já nechodím do školy, učím se doma.“

„To musí být otrava.“

Jen trhnu ramenem a usměji se. S obavou se koukám, jestli nejde máma.

„Nejsi moc mluvná. To je dobře. Nesnáším užvaněné holky. Jak se jmenuješ?“

„Grace,“ špitnu.

„Já jsem David,“ podal mi ruku.

Znovu jsem se bojácně ohlídla, jestli nejde máma … podám mu třesoucí ruku. On ji chytil, přitáhl mě k sobě a políbil mě na ústa.

Rychle jsem se odtáhla a rudá jako rajče jsem na něho vytřeštěně koukala. On se začal smát a odešel. Dvakrát se ještě otočil a koukal se s úsměvem na MĚ.

Stála jsem jako opařená. Poprvé v životě mě políbil chlapec. Bylo to velice příjemné a vůbec se to neshodovalo s tím, co mi máma vyprávěla.

„Co tu stojíš vytřeštěná? Proč už nejdeš dovnitř?“ Odněkud se vynořila máma a svým nepříjemným hlasem mě vyděsila k smrti.

Tento zážitek byl pro mě neskutečný. Najednou jsem zažila něco, o čem jsem ani nesnila. Tři měsíce jsem tím žila. Začala jsem nenávidět tu příšernou izolaci od světa.

* * *

A léta běží.

Další věc, která mě moc rmoutila, byla skutečnost, že jsem neznala svého otce a nejen, že jsem ho neznala, ani jsem o něm nic nevěděla.

Máma o něm nemluví, a když se ji zeptám, odvětí vždy stejně: „Už jsem ti přece říkala, že zemřel.“

„To ano, ale jak zemřel a kdy?“ nedám se odbýt.

„Ty jsi zase otravná. Dej mi pokoj!“

„Proč jsem otravná, když chci o svém otci něco vědět?“

Matka se na mě podívala takovým pohledem, že mě zamrazilo.

„Mám svoje důvody, abych o tvém otci mlčela.“

„A jaké máš důvody, abych nechodila do školy?“

„To už jsme taky probíraly?“

„Proč jsi mě odřízla od světa? Čeho se bojíš?“

„Lidé učí děti doma z mnoha různých důvodů. Tím nejdůležitějším je dát dětem to nejlepší možné vzdělání. Doma učící rodiče jsou lidé, kteří své rodičovství berou velice vážně. Z jakýchsi příčin cítí, že je jejich povinností dát dětem vše, co potřebují.  A to je přesně můj případ.“

„Já, ale nechci takhle žít.“

„Copak nejsme šťastné?“

„Čemu říkáš štěstí, proboha?“

„Neber jméno boží nadarmo.“

„Štěstí … každý den je stejný. Nesmím se vzdělávat, nesmím nic jen krmit slepice a odříkávat modlitby.“

„To stačí! Je ti 17 let a za rok se tvůj život změní. Buď trpělivá.“

Za rok se můj život změní. Kromě slepic a krůt se budu starat o krávu, kterou asi máma přikoupí. Jinou změnu si neumím představit.

Taky jsem nechápala, že máma nemusí chodit do práce. Pravdou je, že toho moc k životu nepotřebujeme, ale stejně to byla záhada, kdo matce posílá peníze. Chodí si pro ně jednou měsíčně do banky. Samozřejmě na můj dotaz odvětila, že to je státní podpora, ale já tomu nevěřím. Jednou jsem ji viděla, jak počítá peníze a bylo jich dost.

Raději jsem se už na nic neptala, stejně by mi pravdu neřekla.

To bylo moje dětství a puberta. Mateřská láska … to neznám. Otcovská láska, ani ta nebyla mým údělem.

Ach, čas od času jsem vzpomínala na políbení toho anděla. Kdo to asi je? Co dělá? Určitě má děvče a někde si spolu užívají život.

Život.

Koukám na Leydenský papyrus, jehož kopii jsem si donesla ze školy …

„Život je tak unavující a tak pomíjející, že ho nelze poznat … Než dospěje život ke svému vrcholu, jsou ho dvě třetiny pryč. Deset let stráví člověk, jsa děcko, nežli rozezná smrt od života. Dalších deset let stráví, zaměstnávaje se naukou, v níž jest tato znalost života. Pak stráví dalších deset let, získávaje a zjednávaje si majetek aby byl z něho živ. Pak stráví dalších deset let až do konce shora uvedených dvou třetin života, než jeho rozum nabude zkušeností. Zbytek šedesáti let celého života, která Thovt předepsal zbožnému člověku, stráví jeden z miliónů, jemuž bůh žehná a jemuž jest osud přízniv.“

To jsou vyhlídky.

Děsím se, co bude za rok.

Útěk

Konečně mám 18 let, a jelikož bydlím v Utahu, jsem plnoletá a mohu si dělat, co chci.

Co chci. A co já vlastně chci? Co nechci je dál žít s mámou. Na druhé straně je mi líto ji nechat samotnou a taky nemám peníze. Práci bych si našla. Klidně bych pracovala i v supermarketu nebo jako kuchařka, vařit umím.

To se mi honilo hlavou, když jsem sbírala vajíčka a zaháněla slepice.

„Už jsi hotová? Chci s tebou mluvit.“

„Jo, už jdu.“ Bože! Co si zase vymyslela?

Vejdu do kuchyně, kde matka seděla u stolu a nějak divně se na mě dívala. Ovládlo mě zlé tušení.

„Jsi plnoletá.“

„Ano. To jsem. Proč to tak říkáš?“

„V loni jsem se zmínila, že se tvůj život ve tvých 18 letech změní.“

„Jo. Něco takového jsi říkala.“

„No tak si ti dovoluji sdělit, že se budeš vdávat.“

„Vdávat?“

„Ano.“

„A za koho, proboha?“

„Neber jméno boží nadarmo! Víš, že to nesnáším.“

„Proč se musím vdávat a za koho?“

„To je hloupá otázka, proč se musíš vdávat. A co by si asi tak chtěla dělat, když nic neumíš.“

„Nic neumím, kvůli tobě. Protože ty jsi nechtěla, ať umím něco víc.“

„Máš určité poslání. A to je rodit děti významnému muži.“

„Já se nechci vdát a rodit děti. Vždyť je mi teprve 18 let.“

„Proč jsi tak vzpurná? Celý život jsem tě k tomu vedla, že budeš jednou matkou.“

„Ale proč si mám vzít někoho koho neznám?“

„Je to významný a laskavý muž a ty můžeš být jen hrdá, že si tě chce vzít za manželku.“

„Významný muž? Kdo to je a kolik je mu let?“

„Jmenuje se Daniel Davis a je mu 38 let.“

„Cože?!“ vyděšeně jsem vykřikla. „Ty mě chceš provdat za o 20 let staršího chlapa? … Ne, ne, ne …,“ utíkala jsem pryč.

Zavřela jsem se do svého pokoje. Proboha, copak jsem mohla čekat něco jiného?

Vytáhla jsem z pod polštáře kresbu Davida … anděla, co mě políbil. Umím docela dobře kreslit a jeho podobizna byla vydařená.

Chtělo se mi z toho všeho nakonec na velkou. Pomalu scházím ze schodů a slyším mámu, jak někomu volá ze svého mobilního telefonu. Samozřejmě já svůj mobilní telefon nemám.

Zaslechla jsem mámu říkat …

„… přivedu ji k rozumu a pak si ji odvezete. Bude poslušná. Já to zařídím.“

Bude poslušná! Copak jsem nějaká otrokyně, s kterou si každý může dělat, co chce?

Ze záchodu jsem šla zpět do svého pokoje a bylo mi jasné, že tady končím. Koukala jsem na obrázek Davida. Je to smutné, ale to byl jediný můj vrstevník, který se mnou, kdy mluvil. Musím ho najít. Třeba mi pomůže z této situace.

Peníze. Potřebuji peníze … hodně peněz. Vzpomněla jsem si na úkryt, kde máma svoje peníze schovávala. Měla v sekretáři tajný šuplík a já v době, kdy nebyla doma, ho objevila, když jsem něco hledala.

Bylo mi nepříjemné ji okrást. Proto jsem si připravila krátký dopis, kde jsem ji sdělila, že se vdávat nechci a že peníze ji vrátím hned, co si nějaké vydělám.

V noci až usnula, sbalila jsem si do batohu nejnutnější věci, obrázek anděla strčila do kapsy, ukradla peníze a utekla potichu ven.

Po pár krocích mě ovládl děs. V životě nikdy jsem nejela sama ani autobusem. Nemám zkušenosti s lidmi. Jak to všechno zvládnu? Vzpomněla jsem si na slova matky … ´bude poslušná, já to zařídím´ a přidala jsem do kroku.

Přespala jsem v nějaké staré stodole a ráno se pěšky vydala do města. Měla jsem smůlu. Autem jel kolem pan Lucas, který k nám chodil pomáhat.

Samozřejmě zastavil a vyptával se, kde jdu. Bylo mi jasné, že mi nevěřil ani slovo, ale do města mě odvezl, s tím, že na mě počká a vezme mě zpátky domů.

Navykládala jsem mu, že musím do školy na přezkoušení, že je mámě špatně. Odvezl mě ke škole a čekal v autě.

Já s obrázkem šla za učitelkou, která mě zkoušela z matematiky. Byla mladá a taková moderní. Měla jsem k ní důvěru.

Opatrně zaklepám na dveře jejího kabinetu. Ticho nebyla tam, ale naštěstí se vracela po chodbě a už zdálky se na mě usmívala.

„Grace! Dnes přece přezkoušení nemáme.“

„Já vím,“ zčervenala jsem a ukázala ji obrázek Davida.

„Já hledám toho kluka. Jmenuje se David a něco mu dlužím.“

„Jo tak ten tady už nechodí.“

„On se odstěhoval?“

„Myslím, že ano.“

Když viděla můj zoufalý pohled, řekla: „Vím, že to nesmím, ale mohu ti dát na něho číslo mobilního telefonu.“

Obličej se mi rozzářil jako slunce.

Opatrně jsem scházela ze schodů ke vchodovým dveřím. Pan Lucas tam stále byl a někomu volal z mobilu. Bylo mi jasné komu. Utíkala jsem na záchod, ale okno tam bylo příliš vysoko.

Nakonec jsem měla štěstí, protože zazvonilo a děti se valily jako barevná lavina ven ze školy. Nebylo těžké se smíchat s davem a nenápadně vyklouznout ven.

Bylo to v poslední chvíli. Pan Lucas vystoupil z auta a šel do školy.

Utíkám do centra města k první telefonní budce. Drobné. Nemám drobné, tak zpět do nejbližšího obchodu, kde jsem si koupila něco k jídlu.

Stojím v budce a chvějící se rukou vytáčím Davidovo číslo. Když jsem uslyšela jeho hlas, zrudla jsem a položila telefon. S rozbušeným srdcem vycházím z budky ven.

Proboha, co mu řeknu? Vždyť on si mě nebude pamatovat. Vysměje se mi. To byl blbý nápad. Ale copak mám jinou možnost?

Nakonec si dodám odvahu a podruhé vytočím číslo.

„No haló, kdo je tam?“ ozve se Davidův nevrlý hlas a já opět ztratila kuráž. Pokládám sluchátko.

Musím, musím. Do třetice všeho dobrého.

„Jestli si ze mě děláte srandu …“

„Nedělám si z tebe srandu,“ konečně jsem promluvila.

„Kdo jsi?“

„Grace!“

„Crace? Která Grace!“

„Před čtyřmi roky jsi mě políbil ve škole a já …“

„… jsem těhotná,“ skočil mi do řeči a začal se smát.

„Ne já … já jsem tě chtěla poprosit. Utekla jsem z domova a nevím, co mám dělat.“

„Kolik je ti let?“

„18.“

„Tak, co řešíš a já si na tebe nevzpomínám, a navíc má svých problému dost. Takže sbohem …“