EVROPANÉ

Henry James

Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice

EVROPANÉ
Copyright © Henry James, 1897
Cover © Claude Monet, 1865
Czech Edition © Splendidum družstvo
Vražné, Hynčice, 2022
První el. vydání
ISBN 978-80-7681-222-2 (EPUB)
ISBN 978-80-7681-223-9 (MOBI)
ISBN 978-80-7681-224-6 (PDF)

Z amerického originálu The Europeans by Henry James, přeložila Tereza Novotná.

KAPITOLA I.

Úzký hřbitov uprostřed rušného města, viděný z oken ponurého hostince, rozhodně nepřidá nikomu na náladě; a nepomůže ani když plesnivé náhrobky a smuteční kytice osvěží matný, vlhký sníh. Pokud se stane, že zatímco je vzduch zhuštěný tímto mrazivým mrholením, kalendář ukazuje, že požehnané jarní období už trvá několik dní, je třeba uznat, že na scéně nechybí žádný skličující vliv. Tuto skutečnost velmi silně pocítila před více než třiceti lety dáma, která stála a vyhlížela z jednoho z oken “nejlepšího hotelu” ve starobylém městě Bostonu.

Stála tam už půl hodiny – stála tam, tedy v přestávkách, neboť se čas od času otočila zpět do místnosti a neklidným krokem si měřila její délku. V krbu vesele plápolal oheň, který vydával malý modrý plamínek, a před ním u stolu seděl mladý muž, který pilně pracoval s tužkou. Měl několik listů papíru nastříhaných na malé stejné čtverce a pokrýval je obrázky – podivně vypadajícími postavami. Pracoval rychle a pozorně, občas zaklonil hlavu a držel kresbu na délku paže a neustále si tiše, vesele broukal a pískal.

Dáma se za chůze proplétala kolem něj; její hodně vykrojené sukně byly objemné. Nespustila oči z jeho díla, jen občas je obrátila k zrcadlu zavěšenému nad toaletním stolkem na druhé straně místnosti. Zde se na okamžik zastavila, oběma rukama se štípla do pasu neboť tyto partie – byly velmi kypré a hezké – zvedla ruce k mnoha spleteným copům svých vlasů, a to pohybem napůl hladivým, napůl opravným. Pozorný pozorovatel by si mohl myslet, že během těchto období zoufalého sebepozorování její tvář zapomněla na svou melancholii, ale jakmile se opět přiblížila k oknu, začala hlásat, že je velmi nešťastná žena.

A vskutku, to, co spatřila, nedávalo důvod k radosti. Okenní tabule byly potlučené sněhem, kameny na hřbitově pod nimi jako by se držely v pozoru, aby na ně nepadaly sněhové vločky. Před ulicí je chránilo vysoké železné zábradlí a na druhé straně zábradlí v tekutém sněhu podupávalo shromáždění Bostoňanů. Mnozí z nich se dívali nahoru a dolů; zdálo se, že na něco čekají. Čas od času se k místu, kde stáli, přiblížilo podivné vozidlo – takové, jaké dáma u okna navzdory značnému obeznámení s lidskými vynálezy ještě nikdy neviděla: obrovský nízký omnibus, pomalovaný zářivými barvami a zřejmě ozdobený cinkajícími zvonky, připevněný k jakési drážce, který s velkým rachotem, poskakováním a škrábáním táhl pár pozoruhodně mladých koní. Když dorazil do určitého bodu, lidé před hřbitovem, mezi nimiž převažovaly ženy s brašnami a balíčky, se na něj vrhli v kompaktním tělese – pohyb připomínající boj o místo v záchranném člunu na moři.

Pak se záchranný člun – nebo záchranný vůz, jak ho nejasně označila dáma u okna hotelu – rozjel na svých rozviklaných kolech a kormidelník (kočí) z přídě nesourodě řídil jeho směr. Tento jev s dychtivě se pohybujícími ženami v pláštích, nesoucích síťovky a balíčky se opakoval každé tři hodiny.

Na druhé straně hřbitova se táhla řada malých domků z červených cihel, na konci naproti hotelu se vysoko do mlhy sněhových vloček tyčila vysoká dřevěná kostelní věž, natřená na bílo. Dáma u okna se na ni chvíli dívala; z důvodů jí vlastních ji považovala za nejošklivější věc, jakou kdy viděla. Nenáviděla ji, opovrhovala jí; přivádělo ji to do stavu podráždění, který byl zcela neúměrný jakémukoli rozumnému motivu. Nikdy předtím jí na kostelních věžích nic nevadilo.

Dáma nebyla žádná velká krasavice, ale i když vyjadřovala zmatené podráždění, její tvář byla velmi zajímavá a příjemná. Nebyla moc hezká ani v raném mládí, ačkoli byla štíhlá. Nyní s velkou dávkou mimořádně dobře tvarovaných oblých kontur – což naznačovalo jak zralost, tak pružnost – nesla svých třiatřicet let, jako by lehkovážná Hebe nesla přeplněný pohár vína. Přesto vypadala velmi mladě. Její světlá pleť byla unavená, jak říkají Francouzi; ústa měla drobná, rty plné, zuby nerovnoměrné, bradu běžně modelovanou; měla trošku tlustý nos, a když se usmívala – usmívala se neustále, vrásky vedle něj se zvedaly příliš vysoko, směrem k očím. Ale ty oči byly okouzlující: šedé barvy, zářivé, bystré, plné inteligence. Čelo měla nízké – to byl její další hezký rys; a měla velké množství jemných tmavých vlasů, které měla vždy spletené do copu způsobem, který naznačoval, že jde o nějakou cizinku. Měla velkou sbírku náušnic, které nosila střídavě a které jako by dodávaly punc jejímu exotickému vzhledu. Jednou jí někdo složil kompliment, který ji potěšil víc než cokoli, to kdy slyšela. “Krásná žena?” řekl kdosi. “Vždyť není moc hezká,” odvětil jiný. “Nevím,” odpověděl onen pozorovatel, “ale hlavu nosí jako vznešená žena.” Můžete si představit, jestli potom nosila hlavu méně vzhledně.

Nakonec se odvrátila od okna a přitiskla si ruce na oči. „Je to příliš hrozné!“ vykřikla. „Já se vrátím – já se vrátím!“ vrhla se do křesla před krbem.

„Počkej chvilku, drahá sestro,“ řekl tiše mladík a skicoval dál na své útržky papíru.

Paní natáhla nohu; byla velmi malá a na střevíčku měla obrovskou růži. Chvíli upírala oči na tuto ozdobu a pak se podívala na žhavé lůžko antracitového uhlí v roštu. „Viděl jsi někdy něco tak ohavného jako ten oheň?“ dožadovala se odpovědi. „Viděl jsi někdy něco tak strašného, jako je tohle všechno?“ Anglicky mluvila naprosto čistě, ale tento francouzský epiteton vyřkla způsobem, který naznačoval, že je zvyklá používat francouzské epitety.

„Myslím, že ten oheň je moc hezký,“ řekl mladík a chvíli se na něj díval. „Ty malé modré jazýčky, které tančí na vrcholcích karmínových uhlíků, jsou nesmírně malebné. Je jako oheň v alchymistické laboratoři.“

„Jsi příliš dobromyslný, můj milý,“ prohlásila jeho společnice.

Mladík držel jednu ze svých kreseb s hlavou na stranu. Jazykem si jemně přejížděl po spodním rtu. „Dobromyslný – ano. Příliš dobromyslný – ne.“

„Jsi podrážděný,“ řekla dáma a podívala se na svůj střevíc.

Začal retušovat svůj náčrtek. „Myslím, že ty jsi podrážděná.“

„Ach, to ano!“ řekla a trochu hořce se zasmála. „Je to nejtemnější den mého života – a ty víš, co to znamená.“

„Počkej do zítřka,“ opáčil mladý muž.

„Ano, udělali jsme velkou chybu. Jestli o tom dneska někdo pochybuje, zítra už určitě nebude. Ce sera clair, au moins! (Alespoň to bude jasné!)“

Mladík chvíli mlčel a kreslil tužkou.

„Nepoznat své chyby – to by bylo životní neštěstí,“ pokračovala dáma a stále si prohlížela svou krásnou nohu.

„Má nejdražší sestro,“ řekl mladík, stále soustředěný na své kreslení, „naznačuješ snad, že nejsem dost chytrý?“

„No, podle tvé vlastní teorie to nemohu nazvat chybou,“ odpověděla mu sestra dost trefně.

Mladík se jasně a svěže zasmál. „Ty jsi přinejmenším dost chytrá, drahá sestro,“ řekl.

„Moc jsem chytrá nebyla, když jsem navrhla odjezd do Ameriky.“

„Byla jsi to ty, kdo to navrhl?“ zeptal se její bratr překvapeně.

Otočila hlavu a se zvednutým obočím se na něj zadívala. „Chceš si to snad připsat na svůj účet?“

„Jestli chceš, vezmu to na sebe,“ řekl a s úsměvem vzhlédl.

„Ano,“ opáčila za chvíli, „v těchto věcech neděláš žádný rozdíl. Nemáš smysl pro majetek.“

Mladík se znovu radostně zasmál. „Jestli to znamená, že nemám žádný majetek, pak máš pravdu!“

„Nedělej si legraci ze své chudoby,“ řekla mu sestra. „To je stejně vulgární jako se tím chlubit.“

„Moje chudoba! Právě jsem dokončil kresbu, která mi vynese padesát franků!“

„Voyons, (podívám se),“ řekla dáma a natáhla ruku.

Muž ještě něco dokreslil, a pak jí podal svůj nákres. Podívala se na kresbu, ale pokračovala ve svém nápadu z před chvíle. „Kdyby tě nějaká žena vybídla, abys ji požádal o ruku, řekl bys: “Jistě, má drahá, s radostí!” A vzal by sis ji a byl bys dojemně šťastný i bez peněz? A pak bys jí po třech měsících připomněl: “Pamatuješ si ten blažený den, kdy jsi toužila si mě vzít za muže, i když jsi musela vědět, že jsem chudý?”“

Mladík vstal od stolu, trochu si protáhl ruce a přistoupil k oknu. „A co by řekla ona?“

„To je otázka, co by řekla, i když máš okouzlující povahu, a to považuji za tvůj kapitál. Kdybych o tom nebyla přesvědčena, nikdy bych neriskovala, že tě přivedu do této strašné země.“

„Tato komická země, tato rozkošná země!“ zvolal mladík a propukl v nejživější smích.

„Vidíš ty ženy, které se škrábou do omnibusu?“ zeptala se jeho sestra. „Co myslíš, že je na tom přitahuje?“

„Předpokládám, že uvnitř je velmi pohledný muž,“ zažertoval mladík.

„V každém z nich? Jezdí jich stovky a muži v této zemi nevypadají vůbec hezky. Co se týče žen – od té doby, co jsem opustila klášter, jsem jich nikdy neviděla tolik najednou.“

„Ženy jsou moc hezké,“ prohlásil její bratr, „a celá ta záležitost je velmi zábavná. Musím si to nakreslit.“ Rychle se vrátil ke stolu a vzal si pomůcky – malou kreslicí tabulku, list papíru a tři nebo čtyři pastelky. S těmito věcmi se posadil k oknu, díval se ven a s lehkostí si pohrával s tužkou. Při práci se zářivě usmíval. Zářivý je v tuto chvíli skutečně to správné slovo pro jeho silně osvětlenou tvář. Bylo mu osm a dvacet let; měl štíhlou, dobře stavěnou postavu. Ačkoli se nápadně podobal své sestře, byl to člověk s většími přednostmi: hnědovlasý, s jasnou tváří, duchaplného vzezření, s jemnou úpravou rysů a výrazem zároveň městským a vůbec ne vážným, s teplýma modrýma očima, jemně vykresleným a nadměrně klenutým obočím – knírem, který by se, kdyby dámy psaly sonety svým milencům, mohl stát námětem takovéto věty – a s lehkým knírkem, který vlál vzhůru, jako by ho rozfoukával dech neustálého úsměvu. V jeho fyziognomii bylo cosi vlídného a malebného zároveň.  Tvář toho mladého muže byla v tomto ohledu zvláštní; nebyla vůbec vážná, a přesto vzbuzovala tu nejživější důvěru.

„Určitě tam přikresli hodně sněhu,“ řekla mu sestra. „Bože, to je ale počasí!“

„Nechám náčrtek celý bílý a malé postavičky tam dám černé,“ odpověděl mladík se smíchem. „A nazvu to – jak je ten verš, co maminka tak často říkávala?“

„Nevzpomínám si,“ řekla chmurně dáma, „že by maminka někdy veršovala.“

„Maminka ti ho nikdy neřekla? No, nic! Uvidíš, že zítra budeme mít báječný den.“

„Qu’en savez-vous? (Jak to můžeš vědět?) Zítra odjedu.“

„Kam pojedeš?“

„Kamkoli pryč odsud. Zpátky do Silberstadtu. Napíšu vládnoucímu knížeti.“

Mladík se trochu pootočil a podíval se na ni s připravenou pastelkou. „Má drahá Eugenie,“ zašeptal, „byla jsi na moři tak šťastná?“

Eugenie vstala; v ruce stále držela kresbu, kterou jí dal bratr. Byla to odvážná, expresivní skica skupiny nešťastných lidí na palubě parníku, kteří se k sobě tiskli a chytali se jeden druhého, zatímco plavidlo se pod strašlivým úhlem řítilo dolů do prohlubně vln. Bylo to nesmírně zajímavé a plné jakési tragikomické síly. Eugenie na ten výjev dlouho koukala, a pak udělala smutnou grimasu. „Jak můžeš kreslit tak odporné výjevy? Nejradši bych to hodila do ohně!“ A odhodila papír. Její bratr tiše sledoval, kam se poděl. Papír se snesl na podlahu, kde ho nechala ležet. Přistoupila k oknu a štípla se v pase. „Proč mi nic nevyčítáš – proč mi neubližuješ?“ zeptala se. „Myslím, že bych se pak cítila lépe. Proč mi neřekneš, že mě nenávidíš za to, že jsem tě sem přivedla?“

„Protože bys tomu nevěřila. Zbožňuji tě, drahá sestro! Jsem rád, že jsem tady, a jsem okouzlen touto vyhlídkou.“

„Nevím, co se mě zmocnilo. Ztratila jsem hlavu,“ pokračovala Eugenie.

Mladý muž na své straně pokračoval v práci s tužkou. „Je to zřejmě velmi zvláštní a zajímavá země. Jsme tady a já si ji hodlám užít.“

Jeho sestra se netrpělivým krokem odvrátila, ale vzápětí se vrátila. „Dobrá nálada je nepochybně skvělá věc, ale ty jí dáváš člověku příliš mnoho a nevidím, že by ti nějak prospěla.“

Mladík zíral se zdviženým obočím a usmíval se; tužkou si poklepával na svůj hezký nos. „Udělá mi radost!“

„To je to nejmenší, co může dobrá nálada udělat, nic jiného nedokáže. Celý život jsi děkoval štěstěně za tak nepatrné laskavosti, že se kvůli tobě nikdy nenamáhala.“

„Myslím, že se musela trochu namáhat, když mi darovala tak obdivuhodnou sestru.“

„Buď vážný, Felixi. Zapomínáš, že jsem starší než ty.“

„S tak starší sestrou!“ opáčil Felix se smíchem. „Doufal jsem, že jsme vážnost nechali v Evropě.“

„Nezapomeň, že je ti skoro třicet let a že jsi jen obyčejný, nemajetný dopisovatel ilustrovaných novin.“

„Obyčejný, možná, ale ne takový bohém, jak si myslíš. A už vůbec ne bez peněz! Mám v kapse sto liber. Mám zakázku na padesát skic a hodlám namalovat portréty všech našich bratranců a sestřenic, a to po sto dolarech za hlavu.“

„Nejsem ctižádostivá,“ řekla náhle Eugenie.

„Jsi, drahá baronko,“ odpověděl mladík.

Baronka chvíli mlčela a dívala se na sněhem potemnělý hřbitov a narážející koňské povozy. „Ano, jsem ctižádostivá,“ řekla nakonec. „A moje ctižádost mě přivedla na tohle strašné místo!“ Rozhlédla se kolem sebe – místnost působila poněkud vulgárně a stroze; rozviklaná postel a okno bylo bez závěsů – a trochu vášnivě si povzdechla. „Moje ubohá ctižádost!“ zvolala. Pak se vrhla na pohovku, která stála blízko u zdi, a zakryla si obličej rukama.

Její bratr pokračoval v kreslení, rychle a zručně; po chvíli se posadil vedle ní a ukázal jí svůj nákres. „Tak co, nemyslíš, že je to na obyčejného kreslíře docela dobré? Vydělal jsem dalších padesát franků.“

Evženie se podívala na malý obrázek, když jí ho položil na klín. „Ano, je to velmi pěkné,“ řekla. A za chvíli dodala: „Myslíš, že to dělá i naše rodina?“

„Co dělá?“

„Vlézt do těch věcí a vypadat takhle.“

Felix chvíli přemýšlel. „To opravdu nedokážu říct. Bude zajímavé to zjistit.“

„Ach, bohatí lidé tak vypadat nemohou!“ řekla rozhodně baronka.

„Jsi si opravdu jistá, že jsou bohatí?“ zeptal se Felix lehce.

Jeho sestra se pomalu otočila na svém místě a podívala se na něj. „Nebesa!“ zašeptala. „Ty umíš podivné věci vytahovat na světlo!“

„Určitě to bude mnohem příjemnější, pokud jsou bohatí,“ prohlásil Felix.

„Myslíš, že kdybych nevěděla, že jsou bohatí, že bych jsem vůbec přijela?“

Mladý muž se setkal s poněkud vyzývavým pohledem své sestry, který byl jasný a spokojený. „Ano, určitě to bude tady příjemnější,“ zopakoval.

„To je vše, co od nich očekávám,“ řekla baronka. „Nepočítám s tím, že budou chytří nebo přátelští – zpočátku – nebo elegantní či zajímaví. Ale ujišťuji tě, že trvám na tom, že jsou bohatí.“

Felix si opřel hlavu o opěradlo pohovky a chvíli se díval na podlouhlý kousek oblohy, kterému okno sloužilo jako rám. Sníh přestával padat; zdálo se mu, že se obloha začala rozjasňovat. „Počítám s tím, že jsou bohatí,“ řekl nakonec, „a mocní, a chytří, a přátelští, a elegantní, a zajímaví, a moc rozkošní! Tu vas voir. (Uvidíme.)“ Naklonil se dopředu a políbil sestru. „Podívej se ven! Jako předzvěst, o čem  mluvím, se obloha zbarvuje dozlatova; den bude nádherný.“

A skutečně, během pěti minut se počasí změnilo. Slunce se prodralo skrz sněhové mraky a skočilo do barončina pokoje. „Bonté, božské,“ zvolala tato dáma, „to je ale počasí!“

„Půjdeme se podívat do světa,“ řekl Felix.

* * *

A po chvíli vyšli ven. Vzduch byl už teplý a zářivé sluneční paprsky vysušily chodníky. Pomalu se procházeli ulicemi a prohlíželi si lidi a domy, obchody a vozidla, planoucí modrou oblohu a zablácené přechody, spěchající muže a procházející se dívky, červené cihly a jasně zelené stromy. Všude kolem byla neobyčejná směs elegance a ošuntělosti zároveň. Den se z hodiny na hodinu stával jarním, dokonce i v rušných ulicích byla cítit vůně země a květu. Felixe to nesmírně bavilo. Říkal, že je to komická země, a chodil a smál se všemu, co viděl. Člověk by řekl, že americká civilizace se pro jeho smysly projevuje jako tkáň kapitálních vtipů. Vtipy byly jistě vynikající a mladíkovo veselí bylo opravdové. Měl to, čemu se říká obrazový smysl, a tento první pohled na demokratické mravy v něm vzbudil stejnou pozornost, jakou by věnoval pohybům živého mladého člověka s jasnou pletí. Taková pozornost by byla demonstrativní a lichotivá; a v tomto případě by Felix mohl být považován za nedisciplinovaného mladého exulanta, který se vrací do míst svého dětství. Stále se díval na zvláštní modř oblohy, na roztroušené barevné skvrny a radostně vdechoval svěží vzduch.

„Comme c’est bariolé, eh? (Jak pestré, že?)“ řekl sestře tím cizím jazykem, který oba zřejmě cítili jako tajemné pobídnutí občas ho použít.

„Ano, je to bariolé (pestrobarevné),“ odpověděla baronka. „Nelíbí se mi to zbarvení, bolí mě z něj oči.“

„Ukazuje to, jak se setkávají extrémy,“ opáčil mladík. „Zdá se, že místo na Západ jsme se vydali na Východ. Způsob, jakým se obloha dotýká střech domů, je jako v Káhiře a červené a modré nápisy polepené na tváři všeho připomínají mohamedánskou výzdobu.“

„Ty mladé ženy nejsou mohamedánky,“ řekla jeho sestra. „Nedá se říct, že by si zakrývaly tváře. Nikdy jsem neviděla nic tak odvážného.“

„Díky bohu, že si neskrývají tváře!“ zvolal Felix. „Mají neobyčejně hezké tváře.“

„Ano, jejich tváře jsou často velmi hezké,“ řekla baronka, která byla velmi chytrá žena. Byla to příliš chytrá žena na to, aby nebyla schopna mnoha spravedlivých a jemných postřehů. Přitiskla se k bratrově paži těsněji než obvykle; nebyla rozjařená jako on; mluvila jen málo, ale všímala si mnoha věcí a měla své úvahy. Byla trochu vzrušená; cítila, že skutečně přijela do cizí země, aby si zde vydobyla štěstí.

Povrchně si byla vědoma značného podráždění a nespokojenosti; baronka byla velmi jemná a vybíravá osoba. Kdysi nejednou se vydala do zářivé společnosti na jarmark do provinčního města. Teď se jí zdálo, že je na obrovském jarmarku nejen zábava, ale i nuda. Přistihla se, že se střídavě usmívá a mračí; podívaná byla sice zajímavá, ale bylo nepravděpodobné, že by se nechala strhnout tou jejich náladou.

Baronka nikdy předtím neviděla pohromadě chodit tolik lidí; nikdy se ani nemíchala s lidmi, které neznala. Postupně však cítila, že tento veletrh je vážnějším podnikem. Vydala se s bratrem do velké veřejné zahrady, která vypadala moc pěkně, ale kde ji překvapilo, že nevidí žádné kočáry. Odpoledne se chýlilo ke konci; hrubá, živá tráva a štíhlé kmeny stromů byly pozlacené rovnými slunečními paprsky – pozlacené jako čerstvě vytěžené zlato. Byla to hodina, kdy by se dámy měly jít provětrat a projít kolem živého plotu chodců, kteří si tázavě přidržují slunečníky. Zde však Eugenie nepozorovala žádné náznaky tohoto zvyku, jehož absence byla o to podivnější, že se zde nacházela půvabná alej s pozoruhodně klenutými jilmy v nejvhodnějším sousedství velké, veselé ulice, do níž zřejmě zámožnější příslušníci měšťanstva často chodili. Naši přátelé vyšli na tuto dobře osvětlenou promenádu a Felix si všiml mnoha dalších hezkých dívek a upozornil na ně svou sestru. Toto však bylo zbytečné, neboť baronka si tyto půvabné mladé dámy již zběžně prohlédla.

„Mám přesvědčení, že naše sestřenice jsou přesně takové,“ řekl Felix.

Baronka v to doufala, ale mlčela. „Jsou moc hezké, ale jsou to pouhá děvčátka. Kde jsou ženy – třicetileté ženy?“

“Myslíš třiatřicetileté?” chtěl se zeptat její bratr, protože často rozuměl tomu, co řekla i tomu, co neřekla. Ale on jen vykřikl nad krásou západu slunce, zatímco baronka, která přišla hledat své štěstí, uvažovala, že by pro ni jistě bylo dobré, kdyby osoby, s nimiž by se mohla poměřovat, byly všechny pouhé mladé dívky. Západ slunce byl nádherný; zastavili se, aby se na něj podívali; Felix prohlásil, že nikdy neviděl tak nádhernou směsici barev. Baronce se také zdál nádherný; a snad ji to těšilo tím víc, že zatímco tam stála, byla si vědoma mnoha obdivných pozorování ze strany mnohých hezkých mužů, kteří tudy procházeli a kterým nemohla být lhostejná distingovaná, nápadně oblečená žena s cizokrajným vystupováním, která na rohu bostonské ulice vykřikuje francouzsky něco o krásách přírody. Eugenii se zvedla nálada. Oddala se jisté klidné veselosti. Pokud přišla hledat štěstí, zdálo se jí, že ho snadno najde. V nádherné čistotě západní oblohy byl jeho příslib; v mírných, nevtíravých pohledech kolemjdoucích bylo cítit jisté přirozené usnadnění věcí.

„Nevrátíš se do Silberstadtu, co?“ zeptal se Felix.

„Ještě ne,“ usmála se baronka.

„Ani nebudeš psát vládnoucímu knížeti?“

„Napíšu mu, že tady o něm zřejmě nic nevědí.“

„Nebude ti věřit,“ ušklíbl se mladík. „Radím ti, abys ho nechala na pokoji.“

Felix sám byl i nadále ve skvělé náladě. Vychován se starobylými zvyky v malebném městě, nacházel přesto v této puritánské metropoli spoustu místního koloritu. Toho večera po večeři řekl sestře, že se zítra brzy ráno vydá vyhledat jejich rodinu.

„Jsi velmi netrpělivý,“ řekla Eugenie.

„Co může být přirozenějšího, když jsem dnes viděl všechny ty krásné dívky? Pokud jsou naše příbuzné takové, čím dříve je člověk pozná, tím líp.“

„Možná nejsou,“ řekla Eugenie. „Měli jsme přivézt nějaké dopisy jiným lidem.“

„Ti jiní lidé by nebyli naši příbuzní.“

„Možná by to s nimi nebylo o nic horší,“ odpověděla baronka.

Její bratr se na ni podíval se zvednutým obočím. „To jsi neřekla, když jsi mi poprvé navrhla, abychom sem přijeli a sbratřili se s našimi příbuznými. Říkala jsi, že je to popud přirozené náklonnosti, a když jsem navrhl nějaké důvody proti, prohlásila jsi, že voix du sang (hlas krve) by měl mít přednost před vším.“

„Ty si na to nevzpomínáš?“ podivila se baronka.

„Ale, ano! Velmi mě to dojalo.“

 * * *

Procházela se sem a tam po pokoji, jak to dělala každé ráno; zastavila se v chůzi a pohlédla na bratra. Zřejmě se chystala něco říct, ale zarazila se a pokračovala v chůzi. Pak za několik okamžiků řekla něco jiného, co mělo účinek vysvětlení potlačení její předchozí myšlenky. „Nikdy nebudeš ničím jiným než dítětem, drahý bratře.“

„Člověk by si myslel, že vám je madam,“ odpověděl Felix se smíchem, „tisíc let.“

„Někdy mám takový pocit,“ řekla baronka.

„Půjdu tedy a oznámím naší milé rodině příjezd tak výjimečné osobnosti. Okamžitě se za tebou vydají a vzdají ti úctu.“

Eugenie znovu přešla po celé délce místnosti, pak se zastavila před svým bratrem a položila mu ruku na rameno. „Nechci, aby za mnou přišli. To nesmíš dovolit. Takhle se s nimi nechci setkat.“ A v odpověď na jeho tázavý pohled pokračovala. „Půjdeš, prohlédneš si je a podáš zprávu. Vrátíš se a řekneš mi, kdo jsou a co jsou zač; jejich počet, pohlaví, příslušný věk – všechno o nich. Určitě si všeho všímej; buď připraven popsat mi místo, doplňky… Pak, ve svůj volný čas, ve svou určenou hodinu, za okolností, které si sama zvolím, za nimi půjdu. Představím se jim – předstoupím před ně!“ řekla baronka a tentokrát formulovala svou myšlenku s jistou upřímností.

„A jaký vzkaz jim mám předat?“ zeptal se Felix, který živě věřil ve správnost sestřiných opatření.

Chvíli se na něj dívala – na jeho výraz příjemné opravdovosti, kterou obdivovala, odpověděla: „Řekni, co chceš. Vyprávěj můj příběh způsobem, který ti připadá nejpřirozenější.“

A sklonila čelo, aby ji políbil.

KAPITOLA II.

Jestliže zima náhle přeskočila do jara, jaro se pro tuto chvíli stejně rychle přehouplo do léta. To si všimla mladá dívka, která vyšla z velkého čtvercového domu na venkově a procházela se po prostorné zahradě, která ji oddělovala od rozbahněné cesty. Rozkvetlé keře a úhledně upravené rostliny se vyhřívaly v hojnosti světla a tepla; průzračný stín velkých jilmů – byly to nádherné stromy – zdálo se, že každou hodinou houstnout a naprosto obvyklé ticho nabízelo poddajné prostředí pro zvuk vzdáleného kostelního zvonu.

Mladá dívka se zaposlouchala do zvonu, ale nebyla oblečená do kostela. Měla holou hlavu, bílý mušelínový pás s vyšívaným lemem a sukně šatů byla z barevného mušelínu. Byla to mladá dáma ve věku asi dvaadvaceti nebo třiadvaceti let, a přestože mladá osoba jejího pohlaví, která se v neděli ráno v jarním čase prochází po zahradě s holou hlavou, nemůže být z povahy věci nikdy nepříjemným objektem, neprohlásili byste tuto nevinnou narušitelku soboty za zvlášť hezkou.

Byla vysoká a bledá, hubená a trochu neohrabaná; měla světlé a velmi husté vlasy; její oči byly tmavé a měly tu zvláštnost, že působily zároveň matně a neklidně – a tím se, jak vidíte, fatálně lišily od ideálu “krásných očí”, které si vždycky představujeme jako zářivé a klidné. Dveře a okna velkého čtvercového domu byly dokořán, aby dovnitř pronikaly očistné sluneční paprsky, jež se ve velkorysých skvrnách rozprostíraly na podlaze široké verandy, na které bylo symetricky rozmístěno několik houpacích křesel se slaměným dnem. Byl to starobylý dům – no, asi osmdesát let starý; byl postavený ze dřeva, natřený čistou, průzračnou, vybledlou šedí a podél průčelí ho v určitých intervalech zdobily ploché dřevěné pilastry natřené na bílo.

Zdálo se, že tyto pilastry podpírají jakýsi klasický fronton, který uprostřed zdobilo velké trojité okno v odvážně vyřezávaném rámu a v každém z menších úhlů prosklený kruhový otvor. Velké bílé dveře, opatřené vysoce leštěným mosazným klepadlem, se koukaly na venkovsky vyhlížející silnici, s níž je spojovala prostorná cesta, dlážděná opotřebovanými a popraskanými, ale velmi čistými cihlami. Za ním se rozprostíraly louky a sady, stodola a rybník; naproti němu, kousek po cestě, stál na protější straně menší dům, natřený na bílo, s vnějšími okenicemi natřenými na zeleno, s malou zahrádkou na jedné straně a sadem na straně druhé. To vše zářilo v ranním vzduchu, skrze nějž se prosté detaily obrazu obracely k oku stejně zřetelně jako položky “součtu” navíc.

Za chvíli vyšla z domu přes náměstí druhá mladá dáma, sestoupila do zahrady a přistoupila k dívce, o níž jsem mluvil. Tato druhá mladá dáma byla také hubená a bledá, ale byla starší než ta druhá, byla nižší a měla tmavé hladké vlasy. Její oči byly na rozdíl od těch druhých jasné a vůbec nebyly neklidné. Na hlavě měla slaměný čepec s bílými stuhami a dlouhý červený indický šátek, který jí na přední straně šatů sahal až k nohám. V ruce nesla malý klíč.

„Gertrudo, jsi si opravdu jistá, že bys raději neměla jít do kostela?“

Gertruda se na ni chvíli dívala, utrhla malou větvičku z keře šeříku, přivoněla k ní a odhodila ji. „Nejsem si jistá ničím!“ odpověděla.

Druhá mladá dáma se podívala přímo za ni, na vzdálený rybník, který se leskl mezi dlouhými břehy jedlí. Pak řekla velmi tichým hlasem: „Tohle je klíč od skříně v jídelně. Myslím, že bys ho měla mít, kdyby někdo něco potřeboval.“

„Kdo by něco chtěl?“ Gertruda se dožadovala odpovědi. „Budu v domě úplně sama.“

„Někdo může přijít,“ řekla její společnice.

„Myslíš pana Branda?“

„Ano, Gertrudo. Možná si dá kousek dortu nebo koláče.“

„Nemám ráda muže, kteří pořád jedí koláče!“ prohlásila Gertruda a zatahala za šeříkový keř.

Její společnice se na ni přísně podívala a pak sklopila zrak k zemi. „Myslím, že otec čekal, že přijdeš do kostela. Co mu mám říct?“

„Řekni, že mě bolí hlava.“

„Že by to byla pravda?“ zeptala se starší dívka a znovu se podívala přímo na rybník.

„Ne, Charlotte,“ řekla mladší prostě.

Charlotta přenesla svůj klidný pohled na tvář své společnice. „Obávám se, že se cítíš neklidná.“

„Cítím se jako vždycky,“ odpověděla Gertruda stejným tónem.

Charlotta se odvrátila, ale chvíli zůstala stát. Vzápětí se podívala na předek svých šatů. „Nezdá se ti, že mám příliš dlouhý šátek?“ zeptala se.

Gertruda ji zpola obešla a podívala se na šátek. „Myslím, že ho nenosíš správně,“ řekla.

„Jak bych ho měla nosit, drahá?“

„Asi jinak než takhle. Měla by sis ho přetáhnout přes ramena, kolem loktů, co já vím.“

„Jak bych měla vypadat?“ zeptala se Charlotta.

„Myslím, že ti to nedokážu říct,“ řekla Gertruda a šátek ji vzadu trochu upravila. „Sama bych to dokázala, ale myslím, že to nedokážu vysvětlit, ale měla by ses lépe dívat za sebe,“ dodala ironicky.

Charlotta pohybem loktů napravila ochablost, která vznikla dotykem její společnice. „No, jednou to musíš udělat za mě. Teď na tom nezáleží. Ostatně si myslím, že na tom nezáleží, jak se člověk dívá za sebe.“

„Řekla bych, že na tom záleží a hodně,“ řekla Gertruda. „Pak nevíš, kdo tě může pozorovat. Nejsi ve střehu. Nemůžeš se snažit vypadat hezky.“

Charlotta přijala toto prohlášení s krajní vážností. „Myslím, že by se člověk neměl snažit vypadat hezky,“ opáčila vážně.

Její společnice mlčela. Pak řekla: „No, možná to není tak důležité.“

Charlotta se na ni chvíli dívala a pak ji políbila. „Doufám, že až se vrátíme, bude ti lépe.“

„Má drahá sestro, je mi moc dobře!“ řekla Gertruda.

Charlotta se vydala po velkém cihlovém chodníku k zahradní brance; její sestra se pomalu procházela k domu. U branky potkala Charlotta mladého muže, který právě vcházel dovnitř – vysokého, světlého mladíka ve vysokém klobouku a nitěných rukavicích. Byl pohledný, ale poněkud příliš statný. Příjemně se usmíval. „Ach, pane Brande!“ zvolala mladá dáma.

„Přišel jsem se podívat, jestli vaše sestra nejde do kostela,“ řekl mladý muž.

„Říká, že nejde, ale jsem moc ráda, že jste přišel. Myslím, že kdybyste si s ní trochu promluvil,“ Charlotta ztišila hlas. „Vypadá to, jako by byla neklidná.“

Pan Brand se na mladou dámu ze své výšky usmál. „Velmi rád si s ní promluvím. Kvůli tomu bych byl ochoten se nezúčastnit téměř žádné, byť sebelákavější bohoslužebné příležitosti.“

„No, předpokládám, že víte, co dělat,“ řekla Charlotta tiše, jako by kladné přijetí tohoto návrhu mohlo být nebezpečné. „Ale obávám se, že přijdu pozdě.“

„Doufám, že budete mít příjemné kázání,“ řekl mladý muž.

„Ach, pan Gilman je vždycky příjemný,“ odpověděla Charlotta a vydala se na cestu.

Pan Brand vešel do zahrady, kde se Gertruda, když za ním uslyšela zavírat branku, otočila a podívala se na něj. Chvíli ho pozorovala, jak přichází, a pak se otočila. Téměř okamžitě však tento pohyb napravila a zůstala stát na místě, čelem k němu. Když se k ní přiblížil, sundal si klobouk a otřel si čelo. Pak si klobouk znovu nasadil a natáhl ruku. Když si sundal klobouk, mohli jste si všimnout, že má velmi velké a hladké čelo a bohaté, ale poněkud bezbarvé vlasy. Měl příliš velký nos a příliš malá ústa a oči, ale přes to všechno to byl, jak už jsem řekl, mladý muž nápadného vzhledu. Výraz jeho malých čistě modrých očí byl neodolatelně jemný a vážný. Mladá dívka, která stála na zahradní cestě, pohlédla, když přicházel, na jeho nitěné rukavice.

„Doufal jsem, že jdete do kostela. Chtěl jsem se s vámi projít.“

„Jsem vám velmi zavázána,“ odpověděla Gertruda. „Já do kostela nejdu.“

Podala si s ním ruku; chvíli ji za ní držel. „Máte nějaký zvláštní důvod, proč tam nejdete?“

„Ano, pane Brande,“ řekla mladá dívka.

„Mohu se zeptat, jaký?“

Podívala se na něj s úsměvem; a v jejím úsměvu, jak jsem naznačil, byla jistá otupělost. Ale do této nudy se mísilo cosi sladkého a sugestivního. „Protože obloha je tak modrá!“ řekla.

Podíval se na oblohu, která byla nádherná, a pak řekl, také s úsměvem: „Slyšel jsem, že mladé dámy zůstávají doma kvůli špatnému počasí, ale nikdy kvůli dobrému. Vaše sestra, kterou jsem potkal u brány, mi říkala, že máte deprese,“ dodal.

„Deprese? Nikdy nejsem v depresi.“

„Ale jistě, někdy ano,“ odpověděl pan Brand, jako by to považoval za politováníhodnou výpověď o sobě samém.

„Nikdy nejsem v depresi,“ zopakovala Gertruda. „Ale někdy jsem zlá. Když jsem zlá, nemám dobrou náladu. Zrovna teď jsem byla zlá na svou sestru.“

„Co jste jí udělala?“

„Říkala jsem věci, které ji mátly – schválně.“

„Proč jste to udělala, slečno Gertrudo?“ zeptal se nechápavě mladý muž.

Znovu se začala usmívat. „Protože obloha je tak modrá!“

„Říkáte věci, které mě matou,“ prohlásil pan Brand.

„Vždycky vím, proč to dělám,“ pokračovala Gertruda. „Ale lidé mě matou víc, myslím. A zdá se, že to nevědí!“

„To je velmi zajímavé,“ poznamenal s úsměvem pan Brand.

„Řekl jste mi, abych vám vyprávěla o svých myšlenkách,“ pokračovala mladá dívka.

„Pojďme si o nich promluvit. Mám toho taky tolik na srdci.“

Gertruda se na okamžik odvrátila; a pak se otočila zpátky: „Měl byste jít raději do kostela,“ řekla.

„Víte,“ naléhal mladík, „že já mám vždycky jednu věc na srdci.“

Gertruda se na něj chvíli dívala. „Prosím, neříkejte to teď!“

„Jsme tu úplně sami,“ pokračoval a sundal si klobouk, „úplně sami v tomhle krásném nedělním tichu.“

Gertruda se rozhlédla kolem sebe, na pučící poupata, na zářící dálku, na modrou oblohu, na kterou se odvolávala jako na záminku svých nesrovnalostí. „To je důvod, proč nechci, abyste mluvil. Udělejte mi laskavost; jděte do kostela.“

„Můžu s vámi mluvit, až se vrátím?“ zeptal se pan Brand.

„Pokud budete ještě ochoten,“ odpověděla.

„Nevím, jestli jste zlá, ale rozhodně jste záhadná.“

Odvrátila se; zvedla ruce k uším. Chvíli se na ni díval a pak se pomalu vydal ke kostelu.

Chvíli bloudila bez cíle po zahradě. Kostelní zvon přestal zvonit, panovalo naprosté ticho. Tato mladá dáma si při různých příležitostech velmi vychutnávala pocit samoty – nepřítomnost celé rodiny a prázdnotu domu. Dnes zřejmě odešlo do kostela i služebnictvo; u otevřených oken se neobjevila žádná postava; za domem nebyla žádná statná černoška v červeném turbanu, která by spouštěla vědro do velké studny pokryté šindelem. A vchodové dveře velkého, nestřeženého domu stály otevřené s důvěřivostí zlatého věku; nebo, což je vhodnější, s důvěřivostí stříbrného rozkvětu v Nové zemi. Gertruda jimi pomalu prošla a přecházela z jednoho prázdného pokoje do druhého – velké, průzračně čisté místnosti s bílými obklady, zdobené mahagonovým nábytkem s tenkýma nohama a na stěnách se staromódními rytinami, převážně s biblickými náměty, zavěšenými hodně vysoko.

Tento příjemný pocit samoty, že má dům jen pro sebe, o němž jsem mluvil, vždycky vzrušoval Gertrudinu představivost; nedokázala by vám říct proč, a nedokáže to ani její skromný historik. Vždycky se jí zdálo, že musí udělat něco zvláštního – že musí uctít příležitost; a zatímco se toulala a přemýšlela, co by mohla udělat, příležitost obvykle skončila.

Dnes přemýšlela víc než kdy jindy. Nakonec si vzala do ruky knihu; v domě sice nebyla knihovna, ale ve všech pokojích byly knihy. Žádná z nich nebyla zakázaná a Gertruda doma nezůstala jen proto, aby měla možnost vylézt na nepřístupné police. Zmocnila se hned prvního svazku – jednoho z řady Arabských nocí, vynesla ho na verandu a posadila se s ním na klín. Tam si čtvrt hodiny četla příběh lásky prince Camaralzamana a princezny Badury.

Nakonec vzhlédla a spatřila, jak se jí zdálo, že před ní stojí princ Camaralzaman. Krásný mladý muž jí dělal poklonu – velkolepou poklonu, jakou nikdy předtím neviděla. Vypadal, jako by spadl z oblaků; byl úžasně krásný; usmíval se – usmíval se, jako by se usmíval schválně. Nesmírné překvapení Gertrudu na okamžik udrželo v klidu; pak se zvedla, aniž by si dala prst do knihy. Mladík s kloboukem v ruce se na ni stále díval, usmíval se a usmíval. Bylo to velmi zvláštní.

„Mohla byste mi laskavě sdělit,“ řekl nakonec tajemný návštěvník, „zda mám tu čest mluvit se slečnou Wentworthovou?“

„Jmenuji se Gertruda Wentworthová,“ zamumlala mladá žena.

„Pak tedy mám tu čest – to potěšení – být vaším vzdáleným bratrancem.“

Mladý muž měl natolik povahu zjevení, že se zdálo, že toto oznámení jeho neskutečnost dokončí. „Jaký bratranec? Kdo jste?“ zeptala se Gertruda.

Ustoupil o několik kroků a pohlédl na dům; pak se rozhlédl po zahradě a dalekém výhledu. Poté vyprskl smíchy. „Chápu, že vám to musí připadat velmi zvláštní,“ řekl. V jeho smíchu bylo přece jen něco podstatného. Gertruda si ho prohlédla od hlavy k patě. Ano, byl neobyčejně pohledný, ale jeho úsměv byl téměř grimasou. „Je tu klid,“ pokračoval a znovu přistoupil blíž. A protože se na něj jen podívala, aby mu odpověděla, dodal: „Jste sama?“

„Všichni odešli do kostela,“ řekla nejistě Gertruda.

„Toho jsem se bál!“ vykřikl mladík. „Ale doufám, že se mě nebojíte.“

„Měl byste mi říct, kdo jste,“ odpověděla Gertruda.

„Měl jsem jiný plán. Očekával jsem, že sluha si vezme do ruky mou vizitku a že vy dáte hlavy dohromady, než mě přijmete, a zjistíte mou totožnost.“

Gertruda přemýšlela s rychlou intenzitou, která přinesla svůj výsledek, a výsledek se zdál být odpovědí – podivuhodnou, rozkošnou odpovědí na její nejasné přání, aby se jí něco nestalo. „Já vím. Pocházíte z Evropy.“

„Přijeli jsme na toto místo před několika dny. Slyšela jste o nás, takže – věříte v nás?“

„Věděli jsme, nejasně,“ řekla Gertruda, „že máme příbuzné ve Francii.“

„A chtěli jste nás někdy vidět?“ zeptal se mladík.

Gertruda chvíli mlčela. „Chtěla jsem vás vidět.“

„Tak to jsem rád, že jsem našel právě vás. Chtěli jsme vás taky vidět, tak jsme přijeli.“

„Schválně?“ zeptala se nedůvěřivě Gertruda.

Mladík se rozhlédl kolem sebe a stále se usmíval. „No ano, schválně. Zní to, jako bychom vás měli nutit k setkání? Nemyslím si, že bychom – opravdu si nemyslím, že bychom to udělali. My se taky docela rádi touláme a rádi jsme měli záminku.“

„A vy jste právě přijeli?“

„Přijeli jsme tady před čtyřmi dny. V hostinci jsem se ptal po panu Wentworthovi. Musí to být váš otec. Zjistili mi, kde bydlí; zdálo se, že o něm často slyšeli. Rozhodl jsem se, že přijedu, bez ohlášení. A tak mi dnes, za krásného rána, ukázali správný směr a řekli mi, ať jdu rovnou za nosem, ven z města. Přišel jsem pěšky, protože jsem chtěl vidět krajinu. Šel jsem a šel, a jsem tady! Je to pěkná řádka mil.“

„Je to sedm a půl míle,“ řekla Gertruda tiše. Teď, když se tento pohledný mladý muž ukázal jako skutečnost, přistihla se, že se nejasně chvěje; byla hluboce vzrušená. Ještě nikdy v životě nemluvila s cizincem a často si říkala, že by bylo rozkošné to zažít. Tady byl někdo, koho sobotní klid náhle zplodil pro její soukromé účely; a tak skvělý, zdvořilý, usměvavý! Našla si však čas a prostředky, aby se uklidnila: aby si připomněla, že musí vykonávat jakousi oficiální pohostinnost. „Moc ráda vás poznávám. Nechcete jít do domu?“ pohnula se k otevřeným dveřím.

„Takže se mě nebojíte?“ zeptal se znovu mladík a lehce se zasmál.

Chvíli přemýšlela a pak řekla: „My se nebojíme – tady.“

„Ah, comme vous devez avoir raison! (Ach, jakou máte pravdu!)“ zvolal mladík a uznale se rozhlédl kolem sebe. Bylo to poprvé, co Gertruda slyšela tolik francouzských slov. Vyvolala v ní zvláštní pocit. Její společník ji následoval a s jistým vlastním vzrušením sledoval tuto vysokou, zajímavě vypadající dívku, oblečenou do čistého, křehkého mušelínu. Zastavil se v hale, kde bylo široké bílé schodiště s bílým zábradlím. „To je ale příjemný dům! Uvnitř je světlejší než venku.“

„Tady je to příjemnější,“ řekla Gertruda a vedla ho do salonu – vysoké, čisté, poněkud prázdně vypadající místnosti. Tady stáli a dívali se na sebe, mladík se usmíval víc než kdy jindy; Gertruda, velmi vážná, se snažila usmívat.

„Myslím, že neznáte mé jméno. Jmenuji se Felix Young. Váš otec je můj strýc. Moje matka byla jeho nevlastní sestra a byla starší než on.“

„Ano,“ řekla Gertruda, „a stala se z ní římská katolička a provdala se do Evropy.“

„Vidím, že to víte,“ řekl mladý muž. „Vdala se a zemřela. Rodina vašeho otce neměla jejího manžela ráda. Říkali o něm, že je cizinec, ale on jím nebyl. Můj nebohý otec se narodil na Sicílii, ale jeho rodiče byli Američané.“

„Na Sicílii?“ Gertruda se podivila.

„Je pravda,“ řekl Felix Young, „že strávili život v Evropě. Ale byli to velcí vlastenci. A my také.“

„A vy jste Sicilián?“ zeptala se Gertruda.

„Sicilián, to ne! Tak se na to podívejme. Narodil jsem se na milém místě – ve Francii. Moje sestra se narodila ve Vídni.“

„Takže jste Francouz,“ řekla Gertruda.

„Chraň bůh!“ zvolal mladík. Gertruda na něj téměř neodbytně upírala oči. Znovu se začal smát. „Ale, klidně můžu být Francouz, jestli se vám to líbí.“

„Vy jste přece cizinec,“ řekla Gertruda.

„Nějakého druhu – ano, předpokládám, že ano. Ale kdo může říct, jakého druhu? Myslím, že jsme nikdy neměli příležitost tuto otázku vyřešit. Víte, že takoví lidé existují. O své zemi, náboženství, povolání nedokážou nic říct.“

Gertruda tam stála a dívala se; nevyzvala ho, aby se posadil. Nikdy o takových lidech neslyšela; chtěla to slyšet. „Kde bydlíte?“ zeptala se.

„To taky nemůžu říct!“ řekl Felix. „Obávám se, že si budete myslet, že jsme jen o málo lepší než tuláci. Já jsem žil všude. Opravdu si myslím, že jsem žil ve všech evropských městech.“

Gertruda dlouze a tiše vydechla. Mladík se na ni znovu usmál a jeho úsměv ji přiměl trochu zčervenat. Aby se zachránila před červenáním, zeptala se ho, jestli po té dlouhé procházce nemá hlad nebo žízeň. Ruku měla v kapse; šmátrala po klíčku, který jí dala sestra.

„Ach, má drahá,“ řekl a trochu sepjal ruce, „kdybyste mi mohla dát z milosti sklenku vína!“

Gertruda se usmála, lehce přikývla a rychle vyšla z pokoje. Vzápětí se vrátila s velkou karafou v jedné ruce a talířem v druhé, na němž byl položen velký kulatý dort s polevou. Když vešla, otočil se a usmál se na ni, jako by se po odloučení setkali jako staří přátelé. „Obsluhujete mě jako boha!“ Obsluhovala už spoustu lidí, ale nikdo z nich jí to nikdy neřekl. To zjištění dodalo kroku, jímž se vydala k malému stolku, kde ležely zvláštní červené skleničky pokryté malými zlatými větvičkami, které Charlotta každé ráno vlastnoručně oprašovala, jistou lehkost. Gertrudě připadaly sklenice velmi hezké a potěšilo ji, že víno je dobré; byla to otcova proslulá madeira. Felix Young si myslel, že je vynikající; divil se, proč mu říkali, že v Americe žádné dobré víno není. Ukrojila mu z dortu obrovský trojúhelník a znovu si vzpomněla na pana Branda. Felix tam seděl se skleničkou v jedné ruce a obrovským soustem dortu v druhé – jedl, pil, usmíval se a stále něco povídal. „Mám velký hlad. Vůbec nejsem unavený, nikdy nejsem unavený. Ale mám velký hlad.“

„Musíte zůstat na oběd,“ řekla Gertruda. „Ve dvě hodiny. Všichni se už vrátí z kostela, uvidíte i ostatní.“

„Kdo jsou ti ostatní?“ zeptal se mladík. „Popište je všechny.“

„To uvidíte sám. To vy mi musíte říct o své sestře.“

„Moje sestra je baronka Münsterová,“ řekl Felix.

Když Gertruda uslyšela, že jeho sestra je baronka, vstala a pomalu se před ním procházela. Chvíli mlčela. Přemýšlela o tom. „Proč nepřišla také?“ zeptala se.

„Přijela, je v Bostonu, v hotelu.“

„Půjdeme za ní,“ řekla Gertruda a podívala se na něj.

„Ona vás prosí, abyste to nedělali!“ odpověděl mladý muž. „Pozdravuje vás, poslala mě, abych vám to oznámil. Přijde se poklonit vašemu otci až bude ten správný čas.“

Gertruda cítila, že se znovu chvěje. Baronka Münsterová, která poslala skvělého mladého muže, aby jí “oznámil” její příjezd; jako královna ze Sáby přišla k Šalamounovi, aby vzdala “úctu” tichému panu Wentworthovi – taková osobnost se Gertrudině zraku představila s nejúčinnější nečekaností. Na okamžik jen stěží věděla, co má říci. „Kdy přijde?“ zeptala se nakonec.

„Jakmile jí to dovolíte – třeba zítra. Je velmi netrpělivá,“ odpověděl Felix, který chtěl být příjemný.

„Ano, zítra,“ řekla Gertruda. Chtěla se na ni zeptat víc, ale sotva věděla, co se dá o baronce Münsterové povědět. „Je – je – vdaná?“

Felix dojedl koláč a víno; vstal a upřel na mladou dívku své jasné, výrazné oči. „Je provdaná za německého prince – prince Adolfa ze Silberstadt-Schreckensteinu. Není to vládnoucí princ, je to jeho mladší bratr.“

Gertruda se zadívala na svého informátora; rty měla mírně roztažené. „Je to kněžna?“ zeptala se nakonec.

„Ale ne,“ řekl mladík, „její postavení je poněkud zvláštní. Je to morganatický sňatek.“

„Morganatický?“ Pro ubohou Gertrudu to byla nová jména a nová slova.

„Tak se říká sňatku, víte, uzavřenému mezi potomkem vládnoucího rodu a obyčejným smrtelníkem. Z Eugenie udělali baronku, chudák ženská, ale to bylo všechno, co mohli udělat. Teď chtějí manželství zrušit. Princ Adolf, mezi námi, je nýmand; ale jeho bratr, který je chytrý muž, s ním má své plány. Eugenie, přirozeně, dělá potíže; ne však, že by jí na tom nějak zvlášť záleželo – je to velmi chytrá žena; určitě se vám bude líbit, ale chce je zlobit. Právě teď je všechno en l’air.“

Veselý, nenucený tón, jímž jí návštěvník vyprávěl tento temně romantický příběh, připadal Gertrudě velmi zvláštní; zdálo se však, že zároveň vyjadřuje jistou lichotku jí samotné, uznání její moudrosti a důstojnosti. Cítila, jak se v ní probouzí tucet dojmů.  „Chtějí rozvést její manželství?“ zeptala se.

„Zdá se, že ano.“

„A proti její vůli?“

„Proti jejímu právu.“

„Musí být velmi nešťastná!“ řekla Gertruda.

Její návštěvník se na ni s úsměvem podíval; zvedl ruku k zátylku a chvíli ji tam podržel. „To říká ona. To je její příběh. Řekla mi, abych vám ho vyprávěl.“

„Povězte mi víc,“ zašeptala Gertruda.

„Ne, to nechám na ní, ona to umí lépe.“

Gertruda si znovu vzrušeně povzdechla. „No, jestli je nešťastná, tak jsem ráda, že k nám přišla.“

Byla tak zaujatá, že si nevšimla zvuku kroků na verandě, a přece to byly kroky, které vždycky poznala. Slyšela je v hale a pak se podívala z okna. Všichni se vraceli z kostela – její otec, sestra a bratr a další, kteří vždycky v neděli přicházeli na oběd. Pan Brand přišel první; byl před ostatními, protože zřejmě ještě pořád chtěl říct to, co si před hodinou nepřála. Vešel do salonu a hledal Gertrudu. V ruce držel dvě malé knížky. Když spatřil Gertrudina společníka, pomalu se zastavil a nedůvěřivě se na něj podíval.

„To je bratranec?“ zeptal se Felix.

Pak Gertruda pochopila, že ho musí představit, ale její uši, i rty, byly plné všeho, co jí vyprávěl. „To je kníže, kníže ze Silberstadtu-Schreckensteinu!“

Felix vyprskl smíchy a pan Brand zůstal zírat, zatímco ostatní, kteří prošli do domu, se objevili za ním v otevřených dveřích.