Copyright © 2008, 2014 by Kathryn Le Veque

Published by agreement

with Book Cents Literary Agency

and Corto Literyary Agency.

Translation © Nikola Polzerová, 2023

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE DARK LORD

vydaného v roce 2017

nakladatelstvím Dragonblade Publishing,

přeložila Nikola Polzerová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2023

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7695-047-4

„Pán, Soudce skutků – Zle skončí ten,

kdo v kruté úzkosti uvrhne duši v náruč plamenů.“

Béowulf, kapitola II

(překlad Jana Čermáka z roku 2003)

KAPITOLA JEDNA

Květen 1180

Skotské pohraničí, Anglie

Držel ji za vlasy. Zlaté prameny sevřel do špinavé plátové rukavice. Snad proto, že se ho pokusila kousnout, a on se nechtěl znovu vystavit ostrým bílým zubům. Nebo jednoduše proto, že byl surovcem oddaným Ajaxu de Veltovi a neznal nic jiného než násilí a děs. Ať už byl důvod jakýkoliv, držel ji pevně. Byla lapená v pasti.

Lady i její otec klečeli uprostřed velké síně v hlavní věži hradu, jenž ještě donedávna patřil jim. Po tom, co se místa zmocnila horda nepřátelských ozbrojenců, stal se z hradu jejich žalář. Staré kamenné zdi pamatovaly radost a smích, nyní však místnosti zachvátil všudypřítomný teror.

De Veltovo vojsko hrad Pelinom dobylo před půlnocí. Prorazili tunel pod severovýchodní věží, jež nápor nevydržela a zřítila se. Dcera s otcem a zbylým lidem se z hradu snažili uniknout, de Veltovi muži je však obklíčili ze všech stran. Neměli žádnou šanci.

Ze všech koutů se rozléhal vzlyk a pláč. Dívku zajal statný rytíř, na jehož kovovém brnění zahlédla zaschlou krev. Jímala ji hrůza. Tiskla se k zemi a třásla se po celém těle. Na severu Anglie, kde neplatily žádné zákony, se každý doslechl o zvěrstvech, jež páchala de Veltova armáda. Panovaly krušné a temné časy. Tušila, že co nevidět stanou tváří v tvář peklu.

Koutkem oka zahlédla svého otce. Sir Keats Coleby byl hrdým mužem a vpád vojska nesl statečně. Bylo záhadou, proč ho jakožto správce území na místě nezabili. Nejednali s ním však v rukavičkách. Toužila spatřit jeho tvář, jenže rytíř jí hlavu znovu přitlačil k zemi. Nosem narazila na studený kámen.

Kolem nich se šířil povyk. Zatímco zoufalý nářek se pomalu vytrácel, ozbrojenci z plných plic řvali své rozkazy. Strachy nedýchala. Nechtěla si ani představit, jakých krutostí se na služkách a vojácích dopouštějí. Do očí se jí nahrnuly slzy, ona se jim však bránila. Přemítala, co si de Velt připravil pro ni a jejího otce.

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. S obličejem přitlačeným ke kamenné zemi zaslechla hluboký burácivý hlas.

„Tvé jméno, rytíři.“

„Sir Keats Coleby,“ odpověděl otec bez zaváhání.

„Jsi panovníkem Pelinomu, není-liž pravda?“

„Tak jest.“

„A ta dívka?“

„Má dcera, lady Kellington.“

Síň naplnilo zlověstné ticho, prostorem se ozýval jen dusot těžkých bot. Nedokázala odhadnout, kolik mužů je obklopovalo. Zdálo se, že celá armáda.

„Pusť ji,“ nařídil hlas.

Ruka okamžitě uvolnila sevření a Kellington bázlivě zvedla hlavu vzhůru. Shlíželo na ni několik nepřátelských tváří, některé zpoza hledí, jiné bez helmy. Napočítala šest mužů – tři rytíře a tři řadové vojáky. Za ní nepochybně stáli další členové vojska, ale na to raději nemyslela. Čekala na verdikt a srdce jí tlouklo jako splašené. Nato ji oslovil rytíř po pravici.

„Kolik je ti let, děvče?“

Ztěžka polkla. Měla vyschlá ústa a z hrdla jí vyšel tichý kašel. „Prožila jsem osmnáct let, můj pane.“

Rytíř jejím směrem udělal několik dlouhých kroků, načež k němu odvážně zvedla jantarově hnědé oči. Vypadal mladistvě, na bradě mu rašily první vousy a blond vlasy měl střižené nakrátko. Nepůsobil tak hrozivě, jak si představovala. Nedala se však ošálit. Přívrženec Ajaxe de Velta v sobě nemohl skrývat ani špetku dobré vůle.

„Slouží tvůj choť Pelinomu?“ položil další otázku, tentokrát klidnějším tónem.

„Nejsem vdaná, můj pane.“

Rytíř se ohlédl na Keatse, jenž mu pohled směle opětoval. Následně se k oběma obrátil zády a dcera s otcem strnuli strachy. Kellington z něj nespouštěla zrak, nedokázala si udržet klidnou mysl. Přestože vždy oplývala rozvahou, v tu chvíli ji ovládalo zděšení.

„Je na hradě přítomný jiný člen vrchnosti?“ Rytíř se k nim otočil čelem. „Pouze panovník a jeho dcera? Žádní synové, choti ani bratři?“

Keats zavrtěl hlavou. „Jen já a má dcera.“

Úmyslně vynechal oslovení můj pane. Jestliže to rytíři vadilo, nedal na sobě nic znát. Namísto toho svou pozornost obrátil k zavěšeným obrazům, stropu a stěnám. Pelinom nebyl rozlehlý, avšak bohatý, strategicky umístěný hrad a ozbrojence těšilo, že se jej zmocnili, aniž by přišel k velké úhoně. Křik znovu nabyl na síle, rytíř na hluk nedbal a obořil se na Keatse.

„Pakliže mi lžeš, věz, že to pro tebe bude mít zlé následky,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Všichni kromě členů vrchnosti jsou bez milosti zavražděni, tudíž se raději přiznej hned, než zabijeme někoho, koho shledáváš důležitým.“

Keats se nikterak nebouřil, Kellington však vytřeštila oči. Nikdy nebyla vězněna, a nebyla tedy znalá pravidel chování vězně. Většinu svého mladého života strávila v bezpečí za stěnami Pelinomu. Surové obléhání pro ni bylo nové a velmi nepříjemné.

„Co to znamená?“ vyslovila otázku, než se stačila zadržet. „S námi na hradě žijí rytíři a sluhové, kteří mu slouží a…“

Muž se zadíval dívčiným směrem. „Již se jimi nemusíš zabývat.“

Bez rozmyslu vyskočila na nohy. „Můj pane, prosím,“ vydechla a krásná tvář se jí zkřivila utrpením. „Když došlo k zajetí, rytíř a přítel mého otce jménem sir Trevan nám dělal společnost, avšak nyní není k vidění. Prosím, neubližuj mu. Má malé dítě a…“

„Slabí a nedospělí jedinci okusí ostří meče jako první. Ve vojenském prostředí zabírají jen místo a ostatní kvůli nim nemají co jíst.“

Kellington se oči zalily slzami, hrdlo se jí sevřelo. Ústa si bezděky přikryla dlaněmi. „To přece nesmíš,“ zašeptala. „Sir Trevan se svou ženou čekali celé roky, než se jim vytoužený syn narodil. Je tak malý a bezbranný. Nesmíš mu ublížit. Snažně tě prosím.“

Rytíř zvedl obočí, načež se rozhlédl po ostatních stoupencích. Byli to skrz naskrz de Veltovi muži, vychovaní k boji a vždy připraveni. Neznali nic než smrt, zkázu a chamtivost. S nikým neměli slitování. Opět se zadíval na Keatse.

„Vysvětli dceři, jak to chodí,“ odvrátil se od nich, zdánlivě zahloubaný. „Poslouchám.“

Keats si hlasitě povzdechl a pohledem zavadil o svého jediného potomka. Přestože již Kellington dospěla, nebyla vyšší nežli dítě. Drobná postava jí však neubírala na smyslné ženskosti, jíž překypovala už od raného věku. Keats nachytal nejednoho nápadníka, jak si se značným zájmem prohlíží dceřiny zlatavé vlasy a andělskou tvář. Upřímně jej překvapilo, že ji de Veltovi muži ještě nezneuctili, neboť byla skutečně nádherná. Nechtěl na to ani pomyslet. Věděl, že je jen otázkou času, než k hanebnému činu dojde, a že jí nedokáže pomoci. Z pouhé představy mu bylo na umření.

„Kelli,“ promluvil k ní jemně. „Chápu, že nerozumíš tomu, co se kolem tebe děje. Nikdy ses v podobné situaci neocitla. Ve válce neplatí žádná pravidla. Přemožitel činí, co se mu zlíbí, a my, jakožto zajatci, se musíme podřídit.“

„Zabít nemluvně?“ roznítila se. „Nepřijatelné. Šílené. Proč musí o život připravit dítě? Ničeho se nedopustilo!“

„Ale mohlo by, až vyroste.“ Keats se jí snažil upokojit. „Vzpomeň si na bibli, v níž se píše, že faraon ze strachu, aby jeden z nich v budoucnu nesvrhl jeho nadvládu, nechal povraždit všechny novorozence Izraele. To stejné se odehrává i ve válce, dceruško. Nepřítel nevidí muže, ženy či děti, vidí jen možné vrahy.“

„Správně jsi zachytil pojetí zkázy.“

Síní zaburácel hluboký, dunivý hlas a přítomní se za ním do jednoho otočili. Keats poprvé za celou dobu projevil emoce. Vypoulil oči a barva z tváře se mu vytratila. Kellington z příchozího nespouštěla zrak. Všimla si, že kolemstojící muži zpozorněli. Rytíř, jenž je zpovídal, k němu kvapem přiskočil.

„Můj pane,“ pravil. „Zde je sir Keats Coleby, panovník Pelinomu, a jeho dcera lady Kellington. Tvrdí, že na hradě kromě nich nepobývají žádní členové vrchnosti.“

Muž stojící u vstupu do sálu byl oděn do kovového brnění potřísněného krví. Na hlavě měl nasazenou obrovskou helmu s rohy. Byl o hlavu vyšší než nejvyšší muž v místnosti a dlaně se velikostí podobaly dřevěným tácům. Jeho postavu nešlo označit jiným slovem než kolosální.

Prýštilo z něj všechno zlo, co kdy spatřilo světlo světa. Kellington z něj cítila samu zhoubu a srdce se jí bolestivě rozbušilo. Odolala touze rozběhnout se k otci a hledat u něj ochranu, neboť věděla, že před ním by ji žádný smrtelník uchránit nedokázal. Jen co obr vkročil do síně, samotný vzduch nabyl jinou energii. Dotíral na ni jako těžké závaží.

Hlavu krytou helmou otočil na rytíře, jenž ho přišel přivítat. Nato si stáhl plátovou rukavici a odkrytou rukou nadzvedl hledí.

„Já slyšel totéž,“ odpověděl hlubokým hlasem. „Napočítali jsme čtyři rytíře, včetně Colebyho. To by tedy mělo být vše.“

„Žádáš dokončit výslech, můj pane?“

Obr zajatcům poprvé věnoval pozornost. Když na sobě Kellington ucítila jeho oči – jediná část obličeje, jež byla přes helmu vidět – všimla si prapodivné věci. Levé oko mělo blátivě hnědou barvu, zatímco pravé v sobě mísilo zářivě zelenou. Ten muž měl dvoubarevné oči. Vyvedlo ji to z míry a znovu ji zachvátila panika.

„Zaslechl jsem váš rozhovor,“ pravil ten mohutný muž se zrakem stále upřeným na Kellington. Nato se obrátil na Keatse. „Tvé vysvětlení bylo správné. Rozumíš zásadám ozbrojeného střetu i vedení války, alespoň tedy nedojde k nedorozumění.“

Keats neodpověděl. Nemusel totiž. Věděl, co je zač, a bolelo jej z toho u srdce. Rytíř přešel po místnosti a přes zdvižené hledí se poškrábal na čele. Kellington na něm visela očima. Když prošel těsně kolem ní, sotva dosahovala k jeho hrudi.

„Mé jméno je de Velt,“ prohlásil a otočil se na zajatce. „Hrad Pelinom od nynějška patří mně a vy jste mí vězni. Pakliže chcete prosit o život, teď nastal vhodný čas.“

„Musíme prosit o život?“ vyrazila ze sebe Kellington. „Ale proč?“

Obr se na ni podíval, jeho ústa zůstala zavřená. Místo něj odvětil druhý rytíř, jenž je prve zpovídal. „Jste nepřátelé. Jak jinak s vámi naložit?“

„Nemusíte nás přece zabíjet,“ trvala na svém a očima těkala z jednoho muže na druhého.

„Kelli!“ pokáral ji otec zprudka.

„Ne, otče,“ odbyla ho a oči obrátila zpět k de Veltovi. „Prosím, můj pane, ušetři naše životy. Copak ty bys Pelinom nebránil, kdybys byl jeho vládcem? To z nás ještě nedělá nepřátele. Chránili jsme sami sebe, to je naše právo.“

De Velt si dívku chvíli prohlížel, načež pohlédl na muže po svém boku.

„Chop se Colebyho.“

„Ne!“ vykřikla Kellington a vrhla se kupředu. Zakopla o vlastní nohy a padla de Veltovi do náruče. Jemnými pěstičkami tloukla do odpudivého brnění. „Prosím, můj pane, nezabíjej mého otce. Snažně tě prosím. Učiním, cokoliv si přeješ. Jen ho nezabíjej. Prosím.“

Jax[1] ji zpražil chladným pohledem. Jeho další slova patřila ozbrojencům. „Učiňte, jak kážu. Odveďte toho starce.“

Nedokázala zadržet příval slz. „Prosím, můj pane,“ žadonila. „Doneslo se ke mně, že s nikým nemáš slitování, a bylo by snadné dát těmto zvěstem zapravdu. Já však věřím, že každý muž je schopen soucitu, můj pane, dokonce i ty. Prosím, prokaž nám svou milost. Nepáchej tato zvěrstva. Můj otec je čestný muž, pouze bránil své území.“

Jax jí nevěnoval pozornost. Sledoval, jak muži zvedají Keatse na nohy. Ten měl oči jen pro svou rozrušenou dceru.

„Kelli,“ oslovil ji znovu. „To stačí, dceruško. Než opustím tuto místnost, chci ještě naposledy vidět tvou statečnou tvář.“

Kellington však na otce nedbala a dál prosila. „Vezmu na sebe jakýkoliv trest. Jestliže ušetříš život otcův a našich služebníků, s potěšením se tomu podrobím. Se mnou si dělej, co uznáš za vhodné, ale ostatní ušetři. Naléhavě prosím, můj pane.“

Jaxův obličej byl jako z kamene. Protože slovy nic nezmohla, vymanila se ze sevření, doběhla k otci a snažila se vměstnat mezi něj a vojáky, již ho vlekli ze sálu. Keats jí chtěl v odporu zabránit, měl však svázané ruce.

„Ne, otče,“ vzlykala a ovinula paže kolem jeho levé nohy. „Nedopustím, abys ostří meče čelil sám. Budou muset zabít i mne.“

„Ne,“ odporoval jemně. Doufal, že rytíři mu s jeho jediným dítětem dopřejí alespoň chvíli o samotě. Zvedl svázané ruce a neohrabaně dívku objal. „Tvůj čas ještě nenadešel. Budeš žít a budeš silná. Věz, že mé srdce patří tobě, dceruško. Jsem na tebe pyšný.“

Kellington se nekontrolovatelně rozplakala. Zatímco muži se je od sebe snažili odtrhnout, otec ji naposledy políbil. Pak někdo dívku popadl za drobný pas a odtáhl ji stranou. Ten někdo byl de Velt.

„Dívku vsaďte do žaláře,“ nařídil. „Otce zaveďte na nádvoří a počkejte na mne.“

Nešťastnici předal světlovlasému rytíři, jenž si ji přehodil přes rameno. Když se otočil k východu, aby následoval odcházející průvod, dívčiny oči našly de Velta.

„Prosím, ušetři ho, můj pane,“ žadonila. „Vezmu vše na svá bedra, jen mu prosím neubližuj. Je pro mne vším.“

Jax beze slova sledoval, jak ji rytíř odnáší pryč. Nekopala kolem sebe ani se nebránila, jako když ji zajali poprvé. Vypadala poraženě. Výraz v tváři na něj však zapůsobil víc než jakýkoliv odpor. Díval se za ní, dokud se mu neztratila z dohledu, načež si navlékl rukavici.

Neplýtval časem na soucit. Byl koneckonců Jax de Velt.

KAPITOLA DVA

Kellington do žaláře Pelinomu zavítala již nesčetněkrát, ale nikdy coby jeho obyvatel. Jako malá zde podnikala různé hry, s dětmi služek si v něm například hrávala na schovávanou. Přestože prohrála, prohlásily ji za vítězku. Tak se se zhýčkaným jedináčkem panovníka hradu zkrátka zacházelo. Ať si hrály na cokoliv, pokaždé vyhrála. Prožívala slastný život.

Až doposud. Toto však nebyla žádná hra, nýbrž krutá realita. De Velt se zmocnil jejich krásné pevnosti, umístěné poblíž skotských hranic, a ona z toho byla pochopitelně nešťastná. Seděla schoulená v koutě žaláře a truchlila nad otcem, rytíři a jejími přáteli, již padli do rukou šílence. Rozmýšlela, zda je jedinou přeživší obléhání, zda zůstane do konce svých dní uvězněná v zatuchlém žaláři, kde jí společnost dělaly jen krysy a jiná havěť. Zda ji nakonec potká stejný osud jako její rodinu a známé. Nadcházející budoucnost nevěštila nic dobrého.

V žaláři strávila minimálně dva dny. Poznala to podle množství pokrmů, jež jí mlčící vojáci přinášeli. Měli se před ní stejně na pozoru, jako ona před nimi. Čas utíkal, ona jedla, spala a vzlykala. Netušila, zda venku panuje noc či den. Vše se zdálo neskutečné a zasmušilé.

Po třetí snídani zaslechla, jak někdo otevřel vstupní dveře. Poněvadž se zadrhávaly, dotyčný do nich silou zatlačil, až deska zhotovená z dubu a železa hlasitě zaskřípala. Jelikož již byla po jídle, zalekla se, kdo by mohl být oním příchozím. Na kluzkém kameni duněly těžké kroky, přibližovaly se. Kvůli husté tmě si sotva dohlédla na špičku nosu, návštěvník však v ruce svíral pochodeň.

Obrovská bota došlápla na poslední schod a vydala se jejím směrem. Světlo zaplavilo vězeňskou kobku a Kellington ihned pochopila, že příchozím je de Velt. Přestože na sobě neměl obvyklé brnění, poznala krví potřísněnou kroužkovou košili, opotřebovanou každodenním nošením. Nejvíce ze všeho jej však prozrazovala jeho výška. Nešlo jej s nikým zaměnit.

Vzrůstající panika rázem pohasla. Pokud ji přišel zabít, nikterak tomu neunikne. Neměla žádnou zbraň ani způsob, jak se bránit. K tomu byl třikrát větší než ona. Představa blížícího se konce jí vehnala slzy do očí, jedinou útěchou jí bylo vědomí, že se brzy shledá se svým otcem a matkou v nebi. Upínala se na tu myšlenku ze všech sil, i když to nebylo snadné.

V ruce svíral starý železný klíč, načež s ním bránu odemkl a škubnutím ji otevřel. Aby mohl projít klenutým průchodem, musel sklonit hřbet. Kellington si utřela slzami smáčené tváře a zrak upřela k zemi. Ze strachu oči zavřela. Nechtěla vidět, jak se na ni řítí ostrá čepel meče.

Zůstal stát na místě. Slyšela jeho dech. Čekala, kdy ji mečem pohladí po šíji, jenže k ničemu nedošlo. Po nekonečně dlouhé době se odvážila vzhlédnout. Rytíř se na ni upřeně díval a ona se při pohledu na něj opět zhrozila. Neměl nasazenou helmu, poprvé se jí tedy naskytla šance prohlédnout si celý jeho obličej. Čelist měl jako z kamene a k tomu dlouhý nos. Na někoho s tak příšernou pověstí působil poměrně mladě a nepoznamenaně. Nad očima dvou barev, jež jí stále naháněly hrůzu, se klenulo tmavé obočí. Od tmavých lesklých vlasů dlouhých po ramena se odráželo světlo podobně jako od křídel havranů. Obrův půvab ji velmi překvapil. Podle hrůzných činů, jež ho předcházely, očekávala ohavnou bestii.

Byl kolosální a chladný. Divoký barbar každým coulem. Dlouhou chvíli na sebe mlčky zírali. Kellington se v hrudi z nejistého osudu hromadila úzkost, až mlčení nevydržela.

„Poskytl jsi mu alespoň slušný pohřeb?“ vyhrkla.

Nadzvedl jedno obočí. „Nebudeš si určovat požadavky.“

Uvědomila si svůj nepatřičně drzý tón, přece jen byla stále velmi rozrušená. „Neurčuji,“ odvětila s větším respektem. „Pouze jsem ti položila otázku.“

Nyní zvedl obě obočí. „Vidím, že ani dva dny strávené v žaláři nikterak nezmírnily tvůj vzpurný temperament.“

Byla jí zima, měla hlad a z neustálého vlhka začínala marodit. Z chabé fyzické kondice byla čím dál nedůtklivější. „Pokud mne chceš zabít, učiň tak hned.“

Poškrábal se na bradě a pak obří dlaně nechal spočinout na úzkých bocích. „Zatím tvoji smrt neplánuji,“ odtušil. „Naopak pro tebe budu mít využití.“

Jeho slova jí útěchu nepřinesla. „Jaké? Mám tvým mužům dělat děvku? Být vaším cvičným cílem? Jaké než bolestivé, pokořující či jednoduše nepříjemné využití bys pro mne mohl mít?“

Dřepl si, až mu zapraskalo v kloubech. Instinktivně se od něj odtáhla. Zvedla k němu zrak a přes odpor si jej prohlížela. Přímo do očí se mu však stále zdráhala podívat.

„Máš ostrý jazyk, děvenko.“ Jeho šepot zněl jako vrčení. „Přede mnou bys jej měla držet za zuby. S neposlušnými služkami nemám trpělivost.“

V očích jí zajiskřilo. „Nejsem žádná děvenka, a už vůbec ne služka. Jsem lady Kellington Eleanor Coleby a můj otec slouží Williamu de Vesci, baronovi z Northumberlandu. A nejsem neposlušná. Pouze kladu otázky, jejichž odpovědi mi stále dlužíš.“

Jax pozoroval, s jakou vášní se dokáže bránit, a samotného jej překvapilo, jaký to na něj udělalo dojem. Život mu uštědřil tolik ošklivých zkušeností, že vlastní emoce zcela zapudil. Tato titěrná žena v sobě skrývala víc odvahy než kdejaký dospělý mužský, o čemž se koneckonců přesvědčil hned, když na hrad vkročil. Za krátký čas, jejž s emocionální a troufalou Kellington Coleby strávil, na ní neshledal nic, co by se mu příčilo. Jenže vzhled i postoj byly pomíjivé. Na to, aby se jí nechal očarovat, byl až příliš protřelý.

„Tvrdila jsi, že na sebe za svého otce a poddané vezmeš jakýkoliv trest,“ poznamenal. „Jsi stále tak ochotná?“

Navzdory hrůze statečně přikývla. „A-ano. Co se mnou uděláš?“

Neodpověděl, jen si ji dál prohlížel. Kellington pochopila význam otázky a rázem ožila.

„Naznačuješ snad, že můj otec a všechen náš lid jsou stále naživu?“ zeptala se dychtivě.

Chvíli ji napínal. „Někteří z nich.“

Všiml si, že se jí oči zaplavily slzami. Snažila se proti nim bojovat. „A můj otec?“ zašeptala.

„Stále žije.“

Zamrkala a velká slza jí stekla na špinavé šaty. Jax v hrudi ucítil podivné škubnutí. Netušil, co znamenalo. Za ta dlouhá léta spatřil potoky slz a nikdy jej nijak neobměkčily. Hysterické scény v něm naopak vzbuzovaly krvelačnost. Lačnil po cizím strachu. Jenže s ní to bylo jiné.

„Kde je?“ zaprosila, zatímco si utírala slzy.

„Stačí, když ti sdělím, že je v pořádku,“ odvětil a sledoval, jak jí přes obličej přešla vlna emocí. „Pověděl mi, že od správcovy smrti máš chod pevnosti na starosti ty a že o hradní pokladně víš víc nežli on.“

Ustrnula v pohybu a zvědavě na něj vykulila oči. „Proto si mne zatím ušetřil? Žádáš ode mne vyzvědět, jaké je naše bohatství?“

Zavrtěl hlavou. „Vím, jaké je vaše bohatství. Chci vědět, co tomuto místo dále náleží.“

„Nerozumím.“

„Mám na mysli ovce, hovězí dobytek a další. Pelinom je bohatý hrad a já bych rád věděl, jaký majetek jsem získal a co všechno mi patří.“

Zamyslela se. „A jen co ti vše vyzradím, co se mnou uděláš? Splním tím přece svůj účel.“

Ještě chvíli na ní visel očima a pak se postavil. Byl obrovský, v kobce zabíral veškeré místo. Kellington zalapala po dechu. Jeho přítomnost ji dusila.

„Ještě jsem se nerozhodl, zatím jsi užitečná.“

„A když odmítnu?“

„To bych být tebou nedělal.“

Znělo to jako žádost. Z výroku ji zamrazilo víc než z kdejaké výhrůžky. Nebylo moudré jej popuzovat. Sklopila hlavu, přestože obvykle říkala, co měla na srdci.

„Můj trest,“ pravila tiše. „Na co se mám připravit?“

Zamyslel se, načež se k ní opět sklonil. Jejich těla byla nepatřičně blízko. Než se Kellington stačila vzepřít, vzal jí bradu do dlaně, aby si mohl lépe prohlédnout její krásnou tvář. Ruku měl tak velikou, že pohltila polovinu její hlavy. Čím déle se na ni díval, tím v něm vzbuzovala více zájmu.

„Postav se,“ nařídil.

Jeho dvoubarevné oči ji hypnotizovaly, kolena se jí třásla. Učinila, jak přikázal, a zvedla se na vratké nohy, jež měla příliš dlouho složené na studeném kameni. Zrak klopila k zemi, jeho pohled byl téměř hmatatelný. Cítila, jak z něj vyzařuje spalující žár. Jako kdyby ji studoval sám ďábel.

„Svlékni si šaty.“

Vzhlédla k němu s panikou v očích, on si však zachovával ledově chladný výraz. Teď již věděla, jaké potrestání si pro ni připravil. Potlačila slzy, poněvadž přísahala, že kvůli své rodině snese cokoliv. Nyní si tím již nebyla tak jistá.

Třesoucíma se rukama se snažila rozvázat korzet, šlo to však ztuha. Zmrzlé prsty odmítaly spolupracovat. Neobratně zápasila s vázáním tak dlouho, dokud to Jax nevydržel, zatočil ji kolem své osy a korzet hbitě rozvázal. Než se vzpamatovala, svršek jí přetáhl přes hlavu.

Šaty dopadly na zem. Kellington oděná jen do vlněné spodní košilky a bruchů se chvěla po celém těle. Jax z ní nespouštěl zrak. Jako kdyby do ní píchalo tisíce malých jehliček. Zavřela oči, aby té potupě nemusela být svědkem.

„Košili,“ rozkázal znovu. „Sundej si ji.“

Navzdory potupě poslechla. Začal s ní cloumat vztek. Jestliže měl v úmyslu ji ponížit, nebude jej prosit o slitování. Takovou radost mu neudělá. Hodlala prosit za ostatní, nikoliv za sebe. Jen doufala, že ji odvaha neopustí.

Košilka přistála vedle šatů. Od pasu nahoru byla nahá, nijak však své partie nezakrývala. S očima upřenýma na podlahu stála hrdě a vzpřímeně, odhodlaná neztratit zbytek důstojnosti.

Jax prožíval zajímavý okamžik. Požádal ji, aby se svlékla, jelikož chtěl vidět, co pod šaty skrývá. Zároveň chtěl zjistit, kam až sahá její odvaha. Očekával slzy, prosby, kletby všeho druhu. Ona však dál plnila jeho rozkazy. A ještě více než projevená kuráž ho překvapila vlastní reakce. Zájem se proměnil v chtíč. V žilách mu pulzovala vášeň.

„A nyní spodky,“ zachraptěl.

Navzdory vzlykům ze sebe spodní prádlo obratně stáhla a rozhořčeně ho odhodila na zem. Stála před ním tak, jak ji pánbůh stvořil. Jax při pohledu na tu nebeskou krásu oněměl. Útlý krk a ramena ustupovaly pevným a plným ňadrům. Bradavky vlivem chladu žaláře nabíraly podobu malých oblázků. Pas měla drobný, boky žensky tvarované a stehna k nakousnutí. Každá část jejího těla v něm vzbuzovala nezměrnou touhu.

Srdce mu bilo jako o závod, dlaně se mu potily. Původní zkouška pro Kellington dávala zabrat hlavně jemu samotnému. Nikdy by jí to však nepřiznal. Musel dosáhnout svého.

Než se nadála, položil ji zády na vlhký balík slámy, jenž jí poslední dva dny sloužil místo lože. Kellington vyjekla strachy, když na ni dolehla tíže mohutného těla. Od krve špinavá kroužková košile ji škrábala na jemné pokožce. Přestože se nemohla hnout, přestože byla zcela bezbranná, nevyužil situace a nedotkl se intimních partií. Svou vášeň držel na uzdě.

Obrovskou dlaní jí sevřel pas a hlavu držel vzpřímenou. Dlouhé nemyté vlasy se jí otíraly o tváře. Vystrašená Kellington se mu zadívala do očí. Odvaha ji pomalu opouštěla.

„Čiň, jak musíš, můj pane,“ špitla. „Nebojím se.“

Obličej držel v bezprostřední blízkosti. V porovnání s její subtilní postavou působil gigantickým dojmem. Sám si toho všiml. Avšak na to, jak byla drobounká, projevovala obdivuhodnou statečnost. Měla by křičet jako o život. Místo toho žádala, aby vykonal, na co měl chuť. Začal v něm pro tuto ženu klíčit respekt.

„Pak si to již někdy zažila,“ utrhl se na ni a čekal, jak zareaguje. „Pravá panna by byla strachy bez sebe.“

„To je lež,“ bránila se a půvabný obličej se jí zbarvil doruda. „Řekla jsem, že přijmu jakýkoliv trest, jaký si pro mne připravíš.“

Rychlým pohybem ji přetočil na břicho a znovu ji zalehl. Velikánskou nohu jí položil na hýždě a stehno a pravou rukou ji chytl za rameno. Byla stejně nahá, jako když přišla na svět, a stejně dokonalá jako anděl. Jax upíral oči na její zlatou kštici a dával pozor, aby se nedotkl ničeho, co by podnítilo jeho chtíč. Alespoň prozatím. Obával se, k čemu by došlo, kdyby si dovolil znovu pohlédnout směrem dolů. Jeho přirození se nezadržitelně probouzelo k životu.

„Stále nemáš strach?“ zaburácel jako hrom.

Byla vyděšená k smrti. Obličej měla přitlačený ke slámě, celé tělo znehybněné Jaxovou silou. Snažila se zadržet slzy. Nechtěla, aby se těšil pohledem na její nešťastnou tvář.

„Ne,“ vydechla. „Pakliže mne žádáš potrestat, pusť se do toho.“

Zarazil se. Se zrakem upřeným na blond hřívu se přes vzrůstající touhu usmíval. Nedokázal si pomoct. To, že se v plesnivém žaláři tiskl na nahou ženu, mu kdovíproč přišlo náramně humorné. Měla kuráž, a přestože obvykle smělými ženami opovrhoval, Kellington jej přitahovala.

Ruku posunul níž. Chtěl jí uštědřit lekci, na niž nikdy nezapomene. Prsty sunul po zádech směrem k hýždím. Špinavá pracka na běloskvoucí kůži. Hebká pokožka ho fascinovala, nenechal se tím však unést. Když pokročil až ke kříži, nepatrně sebou cukla. Konečně spustil zrak ze záplavy vlasů a zadíval se na své zbloudilé prsty. Zdržovaly se u kostrče, v místech, kde se klenul oblý zadeček. Jaxovo přirození hořelo vzrušením, on se však držel zkrátka. V hlavě se mu rodil plán.

Dlaní chvíli tancoval nad hýžděmi, až to nevydržel a pohladil je. Byly líbezné, zkrátka dokonalé a měly tvar srdce. Nohu odsunul stranou, aby k zadnici získal lepší přístup, načež Kellington poprvé za celou dobu tiše zakňučela. Zarazil se a s dlaní stále položenou na zadku očekával nářek. Ten však nepřicházel. Pohladil ji, jen aby v ní vzbudil další reakci. Pevně zavřela oči a tvář schovala do slámy. Poté ruku pozvedl a pořádně ji plácnul.

Kellington zvedla hlavu, a aby nevykřikla bolestí, kousla se do rtu. Jax se posadil a levou ruku jí přitlačil na záda.

„To je za tvůj drzý jazyk. Řekl jsem ti, ať jej držíš za zuby. Myslel jsem to vážně.“

Následovalo další plácnutí a tentokrát už Kellington vyjekla.

„To je za tvého otce.“

Další ostré plesknutí.

„A toto za vzdorování mé armádě.“

Jakmile trest dospěl ke svému konci, dívčiny hýždě nabyly nepřirozeně rudou barvu. Jax měl obrovské ruce a silný úder. Z očí jí kanuly slzy, proto je pevně zavřela. Držela je zavřené, dokud ji nepřetočil na záda a nechytl za paže. Zírala do hypnotických očí dvou barev a mísil se v ní strach se zlostí. Jeho výraz naproti tomu zůstával chladný.

„Teď se oblékni,“ zavrčel. „Doprovodíš mne do hradu, abychom si promluvili o majetku, jenž mi nyní náleží.“

Pustil ji a Kellington se zhroutila do balíku slámy. Otočil se k ní zády, postavil se k bráně a čekal, až se nasouká do šatů. Byla zmatená a pro slzy v očích se jí nedařilo vzpamatovat, natož sesbírat pohozené svršky. Slepě na sebe navlékala jeden kus oblečení za druhým a dávala si pozor, aby nevyloudila jediný zvuk. Zapřisáhla se, že před tím mužem nikdy neprojeví bolest ani bázeň. Hněv ji neopouštěl, přestože věděla, že se na ní mohl dopustit daleko větších ohavností.

Když si nazula kožené střevíce, tiše jako myška se vedle něj postavila, načež otevřel bránu a nechal ji projít. Žalář se nacházel v podzemí pod hlavní věží a vedly z něj pouze jedny dveře. V tichosti vystoupali po schodech nahoru a vyšli na nádvoří.

Tehdy Kellington opustila veškerá odvaha. Stačil jí jediný pohled na okolní hrůzu a nahromaděný řev, jenž tak dlouho potlačovala, se jí vydral ze rtů s překvapivou lehkostí.

Kolem dokola viděla jen samé mrtvoly.

KAPITOLA TŘI

Nebyly to pouhé mrtvoly. Znetvořené oběti byly napíchnuté na kůly jako děsivá armáda strašáků. Stály všude, kam jen oko dohlédlo. Jako kdyby sledovala scénu z pekla, ačkoliv ani peklo nemohlo být tak odporné. Kellington na takové zvěrstvo nebyla ani v nejmenším připravená, proto se instinktivně odvrátila, a jelikož Jax kráčel těsně za ní, svým nečekaným pohybem narazila přímo do jeho obrovské hrudi.

Propukla v hysterický pláč. Jax ji chladnokrevně popadl za ramena a opětovně obrátil k nádvoří. Postrčil ji, Kellington se však sotva držela na nohou. Dlaněmi si zakrývala obličej a z úst se jí draly překotné vzlyky.

„Do věže,“ nařídil.

Kellington se snažila pohnout, jenže nohy ji odmítaly poslouchat. S tváří stále v dlaních se pokusila o pár bázlivých kroků. Netrpělivý Jax ji předešel a odpochodoval pryč, hrůznému výjevu nyní čelila úplně sama. Hlasitě plakala a zarputile si zakrývala zrak. Stála uprostřed mrtvých těl otcových mužů a vzlykala jako malé dítě.

Jax se tou dobou již nacházel u úpatí schodiště vedoucího na věž a čekal, až ho lady dožene. Ohlédl se přes rameno a pochopil, že Kellington zmítá panika. Stála na místě a plakala. Chvíli ji pozoroval, a když se stále neměla k pohybu, vrátil se a postavil se přímo proti ní.

„Pojď,“ pobídl ji tiše.

Pláč byl natolik silný, až několikrát bezděčně zaúpěla. Odkryla si obličej a zarudlé oči zabodla do země.

„Já… já…“ koktala. „Já… se snažím, ale nejde to… já…“

Odpověď jej podráždila, zároveň v sobě pocítil onu neznámou emoci. Muži, jenž žil bezcitný život, se tyto vjemy zdály nadmíru bizarní. Byly mu proti srsti.

„Jestliže nedojdeš do věže, nechám tě napospas havranům,“ pravil přísným hlasem. „Pojď, nebo zůstaň. Tvá volba.“

S těmi slovy odpochodoval ke schodišti a vystoupal do prvního patra.

Kellington netušila, jak dlouho na nádvoří stála. Když jí slzy na tváři uschly, pocítila naléhavou potřebu z místa zmizet. Nedokázala nadále setrvávat v přítomnosti zohavených mrtvol. Oči upínala na krvavé bláto a doufala, že tak nespatří nic, co by ji donutilo vyvrhnout obsah žaludku. Ve vzduchu se vznášel odporný puch smrti. Zdráhala se tomu uvěřit. Dala se do chůze, avšak po pár krocích zakopla a padla na kolena.

Jax si pádu všiml. Stál se svým pobočníkem v jedné z komnat u vysokého okna s ostře lomeným obloukem. Světlovlasý rytíř, jenž zpravidla vedl výslech nepřátel, se k němu obrátil.

„Mám sejít dolů a přivést ji?“

Jax nevzrušeně sledoval, jak se dívka zvedá ze zablácené zeminy. Trhavý pocit na hrudi byl čím dál intenzivnější a Jax zmatenější. Míra nevraživosti v něm stoupala.

„Ne,“ zamítl a odvrátil se od okna. „Měla dost sil na to, aby škemrala o život svého otce a přijala potrestání. Je tedy rovněž dostatečně silná, aby sama došla do věže.“

„Jak si přeješ.“

„Co tím myslíš?“

Udiven otázkou rytíř s blond vlasy zvedl obočí. „To, co říkám.“

Jax si muže dlouze prohlédl, jako kdyby mu chtěl přečíst myšlenky. Amadeo le Somes po jeho boku sloužil již šestým rokem, ve válce se choval stejně chladnokrevně jako jeho vůdce. Byl nejspíš jediným členem Jaxovy armády, jenž se mu dokázal zpříma podívat do očí. Po chvíli si uvědomil, že si počínal hloupě, proto se vzdálil a chopil se hliněného džbánu s vínem.

Amadeo sledoval, jak si velitel přihnul z nádoby. Znal Jaxe dostatečně dlouho na to, aby poznal, že mu něco dělá starosti. Přestože své emoce nedával najevo, nedůtklivé chování jej prozradilo.

„Co se děje, můj pane?“ otázal se tiše.

Jax si vychutnával lahodný mok, zhluboka se nadechl, a než džbán odložil, ještě jednou se z plna hrdla napil.

„Proč se ptáš?“

„Zdáš se napjatý. Trápí tě něco?“

Jax zavrtěl hlavou a hřbetem ruky si otřel mokrá ústa. „Postavila se již?“

Amadeo se přitočil k oknu a vyhlédl ven. „Ano,“ odvětil po chvíli. „Postupuje pomalu, ale postupuje.“

„Dobře. Přiveď ji.“

Amadeo odešel z komnaty a za krátký čas byl zpátky i se zuboženou Kellington. Podpíral ji, aby se opět neskácela k zemi. Dívka byla ve tváři bílá jako duch. Z nutnosti, nikoliv z laskavosti, ji zavedl k nejbližšímu křeslu. Ztěžka se posadila a chvějící se rukou si podepřela hlavu.

Jax postával opodál. Pozorně ji sledoval. Nešlo mu na rozum, proč s ní pohled na mrtvé muže tolik otřásl. Doušek vína by jí měl vrátit krev do žil. Bez většího zájmu naplnil číši tekutinou a podal ji Amadeovi, jenž nádobu vrazil dívce před obličej. Ta se jí chopila a do dna vypila.

„Nyní,“ spustil Jax, aniž by se slovem zmínil o scéně na nádvoří, „se přesuneme k podstatě věci. Vyjmenuješ mi veškerý majetek Pelinomu, i kdyby byl sebenicotnější. Včetně odhadu jeho hodnoty.“

Zvedla k němu ztrápené oči. „Smím dostat ještě hlt vína?“

Amadeo jí bez řečí dolil a oba muži počkali, dokud číši nevyprázdnila. Vybraně si rukou osušila ústa a otočila se zpátky na obrovského válečníka.

„Proč jsi jim to udělal?“ Dotaz byl sotva slyšitelný.

Netušil, co otázkou myslí. Postupoval přece podle zaběhlých zvyků. Pak se zamyslel, a místo aby se na ni rozzlobil, přemýšlel nad odpovědí, jež by dávala smysl. Nechápal, proč s ní jedná jako v rukavičkách. Když se jí zadíval do líbezné tváře, škubání na hrudi zesílilo. Začínal ten pocit nenávidět.

„Tak to ve válce chodí,“ odvětil. „Tvůj otec je bojovník, jistě tomu rozumíš.“

Pokrčila útlými rameny a oči sklopila k poháru. „Na Pelinomu odjakživa panoval jen mír. Otec se za posledních deset let účastnil pouze dvou šarvátek a obě se odehrály na hranicích, nikoliv na hradě. Válku jsem nikdy nezažila.“

Nadzvedl obočí. „Měla by sis tedy začít rychle zvykat.“

Popuzeně k němu zvedla hlavu. „Vždyť Pelinom jsi již získal. Proč si musím zvykat na tuto… na tuto hrůzu? Proč jsi ty muže nabodl na kůl a nechal všemu napospas?“

V očích mu nebezpečně zajiskřilo. „Nejsem zde od toho, abych odpovídal na tvé otázky. Ty zodpovíš mé. Znovu tě žádám o výčet veškerého zdejšího majetku a jeho využití.“

Kellington v očích taktéž zasvítilo, do tváří se jí vracela barva. „Pelinom má tři sta ovcí, jež se dvakrát do roka stříhají a vlna se pak prodává na trzích v Carlisle a Jedburghu. Záleží na tržní ceně, zpravidla však za balík kvalitní vlny utržíme až deset zlatých marek. Tři sta kusů zvířat přinese až patnáct set zlatých marek. Obchody se neobejdou bez smlouvání, na což mám velký talent.“ Mluvila rychle a rozlíceně. „Co se týče jiných činností, z lesa Lennel na severu těžíme dřevo, jež na jaře prodáváme na tržišti v Berwicku. V tomto období rovněž nejvíce nakupujeme, a to zejména průmyslové výrobky. Berwick nabízí více zboží než Carlisle a většina se dováží přes moře.“

„Co dál?“

„Med, meruňky a třešně na jaře a v létě, brusinky, jablka a hrušky na podzim. Máme velký ovocný sad.“

„Jaký přinášejí zisk?“

„Záleží na trhu, za jeden bušl obvykle získáme jeden zlaťák a to jich sklízíme stovky. Za med dostaneme třikrát tolik, vyprodukujeme jej však méně.“

„Čím med odměřujete?“

„Celou nebo polovinou sklenice.“

Jax vstřebával informace. Věděl, že Pelinom je bohatým hradem, takové jmění však nečekal. Díky němu získá potřebné zdroje do pokladny, bude moci zaplatit více vojáků, koupit více zbraní, a snadněji tak obsadí hranice mezi Berwickem a Kelso od Teviotských hor až po řeku Tweed.

„Když jsem tě nyní o všem zpravila, hodláš mne napíchnout na kůl jako ty nebohé muže na nádvoří?“

Dívčin jemný hlas ho vytrhl z myšlenek. Obrátil se k ní a zadíval se na zlatavou hřívu a delikátní rysy v obličeji. Měla tu nejkrásnější tvář, jakou kdy spatřil. Toho si všiml hned, jakmile ji uviděl. Žádná jiná žena ho nikdy tolik nezaujala.

Měla pro něj velkou cenu. Lady věděla o Pelinomu víc než kdokoliv jiný, a kromě toho se zkrátka nechtěl připravit o její přítomnost. Tato statečná, rozkošná, drzá drobná žena jej velmi přitahovala, proto si ji zatím držel nablízku.

„Prozatím ne,“ odpověděl, než však stačil cokoliv dodat, do místnosti vpadlo několik mužů. Jax si dolil víno a zrak upřel na příchozí vojáky.

„Vzhledem k tomu, že ses stala zajatkyní tohoto hradu, je příhodné, abys poznala muže, již drží tvůj život ve svých rukou, a pochopila, že je k nim třeba chovat úctu.“ Zvedl číši a ukázal na světlovlasého rytíře, jenž ji měl první noc obléhání na starosti. „Toto je Amadeo de Somes. Matka Římanka, otec Francouz, tudíž se v něm snoubí všechna nenávist vůči Anglii. Vedle něj,“ kývl na rytíře po Amadeově levici, „stojí Henley de Cairon, Michael de Comlach a Caelen Penn. Jsou mi nadevše oddaní a připraveni pro mne kdykoliv zabít nebo zemřít, proto ti radím, abys jim prokázala patřičný respekt.“

Kellington si muže letmo prohlédla. Blondýn byl mladý a docela pohledný, další byl vysoký, třetí ramenatý a čtvrtý tělnatý a chlupatý. Nevšimla si na nich ničeho působivého – zpustlí nemytí bojovníci se špinavým brněním, stejně jako jejich velitel. Měřili si ji s různým stupněm nezájmu. Chlupatý muž se dokonce dloubal v nose a pak se znuděně odvrátil.

„Jaké se mnou máš úmysly?“ dožadovala se odpovědi. „Pošleš mne zpátky do žaláře nebo pro mne chystáš něco jiného?“

Počtvrté si dolil vína. „Vrátíš se ke svým povinnostem, jež si zastávala předtím, než se ze mne stal lord z Pelinomu,“ vysvětlil a pořádně si z poháru přihnul. „Budeš dál spravovat místní majetek a jakožto hradní paní budeš hrad udržovat v chodu. Bude ti dáno tolik svobody, kolik je potřeba ke splnění úkolů, v žádném případě však neopustíš tuto věž. Je to jasné?“

„Pokud mám plnit všechny své povinnosti, potom z věže příležitostně odejít musím,“ namítla. „Máme ovocný sad a stádo, můj pane. Jako správce majetku je musím čas od času osobně zkontrolovat.“

Nakrčil čelo. „Nech mne tedy pozměnit své prohlášení. Neopustíš tuto věž bez doprovodu jednoho z rytířů. Pokud ano, znovu na sobě pocítíš můj hněv. Po druhé by to nebylo ani v nejmenším příjemné.“

Všiml si, jak se zarděla a nato sklonila hlavu. Jaxovi na mysli vyvstaly podivné vzpomínky. Představy, jimž se naposledy oddával, když byl ještě mladý a ctižádostivý chlapec, rozkvetlý jako nechtěný ostružiník. Pozastavoval se nad zvláštními skutečnostmi, například nad barvou jejích lící. Rozkošné zbarvení.

„Pokud nemáš další dotazy, odeber se do své komnaty.“ V hlase se mu odrážel hněv. Zlobil se sám na sebe. „Její zdi neopustíš, dokud ti k tomu nedám svolení.“

Zvedla hlavu a upřela na něj jantarově hnědé oči. „Smím ti položit ještě jednu otázku, můj pane?“

Jax se již věnoval číši s vínem a místo odpovědi zabručel. Vyložila si to jako souhlas.

„Kde je můj otec?“

Pohár jedním lokem vyprázdnil a s třesknutím položil na stůl. V očích měla slzy. Chtěl nad otázkou mávnout rukou, ale při pohledu na její tvář rázem zjihl. Proboha, co se to s ním dělo?

„To není tvá starost.“

„Tvrdil jsi, že je stále naživu,“ naříkala a spěšným mrkáním odháněla slzy. „Prosím, jen mi řekni, kde se nachází, a já se okamžitě vzdálím do své komnaty a už se tě na to víckrát nezeptám. Prosím.“

Table of Contents

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVA

KAPITOLA TŘI