NEŽ SE PĚŠEC

STANE KRÁLEM

Vojtěch Žák

obálka a ilustrace: Jessie Loarn

www.jevoma.wix.com/marketamarikova

FB: Katastrofé

grafická úprava: Zuzana Žabková, Jakub Špiřík editace: Kateřina Foltánková

www.literarnialchymie.cz

VĚNOVÁNÍ

PODĚKOVÁNÍ

Všem mým múzám: Kleopatře, Kuličce, Upírce, Nikolce, Andree Popelové, nejlepší z mých učitelek, za tolik věcí, že je Trishe. Tahle kniha o nich není. Alespoň ne příliš.

ani nejde vyjmenovat. Janče Křivové a Haně Vencálkové za jejich „definice lásky“. Daliboru Krejčímu za jeho básně o lásce.

Všem mým betačtenářům – je Vás tolik, že to nejde vypsat.

MOTTO

„Neexistuje žádná absolutní pravda, pravda je subjektivní.“

– Protagoras z Abdery

1. KAPITOLA

Bál teprve začínal, když jsme s lordem Marco Ornetem přijížděli k Paláci vědy a umění. Nechápal jsem, co tady dělám.

Zrovna jsem dokončoval katalog levého křídla jeho rozsáhlé knihovny, když za mnou přišel, ať se slušně obleču, že mu budu dělat doprovod na Večeru květin.

„Já ale nic vhodného nemám,“ namítl jsem. Jako chudý student Arasykovy univerzity jsem byl rád, když jsem si po hospodách, knihovnách, továrnách a trzích vydělal na měsíční školné a ještě mi něco zbylo na večerní chléb a půlnoční víno.

Hlavně to víno, ačkoliv donedávna jsem volil radši chleba, když mi hlad svíral útroby jako katova smyčka krk, až jsem měl pocit, že se samou slabostí pozvracím.

Spolubydlící Tommasso říkal, že to je dobře, že se pak dřív opiju.

Jenže Tommasso na rozdíl ode mě nikdy neměl problémy s penězi – jako pohledný syn obchodníka šel v nejhorším žebrat k tatín-kovi, i když se raději nechával vydržovat osamělými, ale dosud roztouženými vdovami. Poslední dobou to byla velká móda, kterou se řídili všichni bohémové a dandyové z Vinegie, největšího Svobodného města světa. Já po svém otci elektrikáři nepodědil žádný majetek, jenom příliš velký nos a nepěknou vejčitou tvář.

Snažil jsem se ji ukrýt pod dlouhými hnědými vlasy, které se nemohly rozhodnout, jestli mají barvu vadnoucího listí, anebo hnijící slámy. Na nějaké vydržování nemohlo být ani pomyšlení, takže když na fakultu přišel lord Ornet s tím, že potřebuje někoho, kdo by aktualizoval obsah jeho knihovny, bylo to pro mě jako dar z nebe. Nemám tušení, proč si vybral zrovna mě; jak mi docent Bornos Zachater alias Kundí ksicht s odporem sdělil, doporučo-vali mu celou řadu lepších a ukázněnějších studentů.

Snad tedy lord Ornet předpokládal, že jsem jeden z těch, kteří utáhnou milostslečinky na pěkné oblečení, když už ne na pěk-7

nou tvář, a musel jsem ho vyvést z omylu.

„Dárek?“ podivil jsem se.

Jeho odpověď mě překvapila: „V pracovně na tebe čeká frak.

„Ano. Ornet říkal, že si ho můžeš nechat.“

Alicia ti pomůže s oblékáním.“ S tím se otočil a odkráčel dřív,

„Skutečně?“

než jsem stačil něco namítnout.

„Ne, asi tě vodím za nos. Copak někdy lžu?“

Takže já ho mám doprovodit na slavný Večer květin…

„Ale proč mi ho jeho lordstvo dává?“ Na chvíli mě napadlo, Večer květin! Ano!

jestli mi jím nechce zaplatit. Jenže cena fraku můj plat značně Byl jsem tak vzrušený, že jsem na rozpracovaný katalog převrhl převýší. Možná by nebylo marné ho později prodat? Ale to už kalamář s inkoustem a zničil si celotýdenní práci. Zlostně jsem říkám hop, dokud jsem nepřeskočil, všechno pěkně popořádku.

zaklel. Ten týden práce navíc mi lord nezaplatí. Jenže Večer kvě-

„Kdo ví,“ zatrylkovala. „Proč jeho lordstvo chce, abys s ním jel tin! Jenom vstup na něj by mě přišel na měsíční mzdu a to mi Or-na bál?“ Pak se zamračila a trochu ukřivděně dodala: „Mě nikdy net platí víc než štědře. Rychle jsem setřel rozlitý inkoust v marné nikam nepozval.“

snaze zachránit z katalogu, co se jenom dalo, a do své pracovny,

„Asi ví proč. Nemá zapotřebí, abys mezi smetánkou zadržovala písárny po Ornetově posledním knihovníkovi, skoro běžel.

dech tak dlouho, než ti někdo podá sklenku vína.“

Alicia, Ornetova posluhovačka, drobná rusovláska s vlasy sple-

„Hej, to není fér. Dámě by měli nalít jako první.“

tenými do desítek copů, na mě už čekala. S prázdným úsmě-

„Dáma by vůbec pít neměla, jenom zdvořile zdvihat sklenku vem čichala k váze s květinami, sotva mě ale zahlédla, v očích ke rtům a zase ji odkládat.“

jí zahrály potměšilé jiskřičky: kytky zahodila a vodu z vázy mi

„To je blbost.“

vyšplíchla do obličeje.

„Věř mi, o etiketě něco vím. Asi proto jedu s Ornetem já a ne ty.“

Zalapal jsem po dechu. „Co to děláš?“ vyjekl jsem, spíš překva-Vyplázla na mě jazyk.

peně než rozzlobeně. Na Aliciu se nešlo zlobit, ve svých šestnácti

„Pospěš si, ty zlobidlo,“ ohnal jsem se po ní, „a pomož mi se ob-byla víc dítětem než většina těch, které jsem za svého života po-léct. Nesmím nechat jeho lordstvo čekat.“

znal. „Ty jedna!“ vykřikl jsem a začal ji honit po pokoji. Schovala

„To tě mám jako svléknout?“ přitočila se ke mně.

se za písařský stolek v prostředku místnosti a pak se mi pokusila

„No…“ zrozpačitěl jsem. „Jestli chceš?“

proklouznout pod napřaženou paží. Chtěl jsem ji sevřít a přivi-

„Nechci,“ zase na mě vyplázla jazyk. „Jen to ze sebe pěkně shá-nout k sobě, ale v tom jsem něco uviděl. Na skříni na pergameny, zej sám.“

brky, tuše a jiné psací potřeby, visel frak. Přesně takový, jaký nosí

„Tak se otoč.“

velcí páni, stará šlechta a zbohatlíci, jaký nosí Marco Ornet, když

„Ještě abych se na něco takovýho dívala,“ otočila se na patě.

jde ven, a jaký nosí guvernér na veřejných proslovech – černý jako Zahanbeně jsem si rozepnul vestičku, sundal režnou košili noc, s dlouhými špičatými šosy, barevně sladěnou vestičkou, záři-a pak přistoupil k fraku. Vůbec jsem nevěděl jak začít. Abych vě bílou košilí, kterou určitě při nejbližší příležitosti poliju vínem ho nestačil zašpinit ještě dřív, než ho vůbec vezmu na sebe!

a pak budu muset lordovi splácet celou tu drahou nádheru a moje

„Alí?“ zavolal jsem na posluhovačku.

práce vyjde vniveč! Až jsem se z té představy rozklepal.

„Co je?“ otočila se.

„Nádhera, že?“ otřela se o mě Alicia.

„Máš mi pomoct, ne?“

„Co když ho zničím?“ zakňučel jsem.

„To ale nevím, jestli chci,“ odsekla.

„Tak si zničíš nejdražší dárek, jaký jsi kdy dostal.“

„Prosím…“

8

9

„Tak dobře. A s čím ti mám pomoct? Potřebuješ rozepnout růstaly celou Vinegií, často narazil na páry odhalující více, než mu kalhoty?“

bylo příjemné. Většinou jsem sklopil zrak a zrychlil krok, ale čas

„Ale ne,“ plácl jsem se dlaní do tváře, a pak zalitoval, že jsem od času jsem se zastavil a představoval si sebe na místě toho muže, neřekl ano. „Nevím, jak to obléct. A jak z toho mám vyndat který zrovna utrhl některou z hezčích květin hříšného pole. Hned jednotlivé kousky, abych je nepomačkal?“

jsem se však za takové myšlenky hanbil a pokračoval v cestě.

„To nepomačkáš. Ach jo. Tak počkej,“ přistoupila k obleku, se-Proč by tedy mělo záležet na tom, že mě Alicia uvidí? Snad jmula frak z ramínka a řekla: „Tohle podrž.“ Přebíral jsem ho proto, že jsem na své vychrtlé tělo vůbec nebyl hrdý. Můj otec stejně opatrně jako porcelán. Alicia sundala i vestičku a poté mi vždycky říkal, že co nemám ve svalech, to se mi schovalo do podala košili se stejnou grácií, jako by mi házela hadru na vytí-hlavy, takže „musím bejt chytrej jako podělanej Larinči.“ Tím rání podlahy. Když jsem se neměl k tomu ji přebrat, začala mi ji myslel renesančního umělce a vynálezce Pornela la Rinčiho, asi rvát přes hlavu.

jediného učence, kterého znal jménem.

„Asi bych měla nejdřív rozepnout knoflíky,“ zabručela, když Neměl jsem na vybranou. Váhavě jsem zatahal za šňůrku kalhot jí to nešlo.

– a v ten okamžik se nade mnou Alicia slitovala a otočila se. „Ty Proč si lord Ornet vydržuje zrovna tohle nemehlo? pomyslel ho ale musíš mít malýho, že se přede mnou tak stydíš,“ odfrkla jsem si. Pak mě napadlo, že si Alicia na motovidlo jenom hra-si. S ulehčením jsem si sundal kalhoty, vyměnil je za ty od fra-je. Alespoň knoflíky rozepnula rychle jako zkušená kurtizána.

ku a urychleně se do nich nasoukal. Když jsem zapnul poslední Přidržela mi košili, abych do ní mohl strčit ruce, pak ale zača-knoflík, oddechl jsem si.

la uhýbat rukávy. Myslel jsem, že jí praštím! Bál jsem se nechat

„Viděla jsem všechno,“ otočila se Alicia a smála se jako čertisko.

svého chlebodárce čekat. Navíc jsem byl příjemně vzrušený. Ve-V ruce držela zrcátko. Zmocnily se mě rozpaky, a když prohlásila: čer květin! Už abych tam byl!

„Tak malýho ho nemáš,“ ještě zesílily, i když s nimi přišlo i něco Když došla řada na kalhoty, zmocnily se mě rozpaky. „Teď jako hrdost. „A teď už si pospěš, víš, jak dlouho jsi nechal našeho se otoč,“ vyzval jsem Aliciu.

pána čekat?“ začala mě vytlačovat z místnosti. Měla pravdu, při-

„A proč?“ zašvitořila služka.

šlo mi, že jsem se oblékal alespoň třicet minut, ale jak ukazovaly

„Přece se na mě nebudeš dívat?“

kyvadlové hodiny na chodbě, trvalo to sotva polovinu té doby.

„A pročpak ne?“

Přesto příliš dlouho – lord Ornet na mě už čekal v kočáře.

Ve Vinegii zuřila nebývalá vedra, snad nikdo nenosil podvlíkač-

„Omlouvám se,“ chystal jsem se jako obvykle všechno shodit ky. Nechtěl jsem, aby mě viděla úplně nahého. „No… protože na Aliciu, pak se ve mně ale zvedla vlna rytířskosti a já pokorně jsem muž a… a ty jsi žena.“

dokončil: „nechtěl jsem… nechtěl jsem vás zdržovat.“

„No a?“ A už vážněji dodala: „Myslíš, že bys byl první chlap,

„To je v pořádku,“ řekl, zabušil na dvířka a zvolal: „Jedeme.“

který přede mnou stáhnul kalhoty?“

Kočár se vydal na drkotavou cestu.

Musel jsem přiznat, že mé rozpaky byly poněkud směšné. S naho-

„Lady s námi nepojede?“ podivil jsem se.

tou jsme se setkávali na každém kroku. Byť se to na lepších mís-

„Ne,“ odvětil lord Ornet. Neřekl proč a já neměl odvahu tech nenosilo, v odlehlých uličkách každá povětrná holka odha-se vyptávat.

lovala svoje vnady, aby rychleji sehnala neukojeného zákazníka.

Kočár vjel na stezku Brachova pádu a roztřásl se na kočičích hla-Když si člověk zvolil některou ze zastrčených zkratek, které pro-vách jako stařec zmítaný horečkami. Pod kopcem cesta pokračo-10

11

vala Městskou třídou, kde plynové lampy nahradilo poruchové skrývat. A stejně jako útok proti ďáblu má i stejný výsledek: elektrické osvětlení. Můj otec je pomáhal instalovat a často na-neodvratnou prohru, k níž vede dlouhá stezka plná bolesti.‘“

dával, jak strašná je to věc: každou chvíli se něco pokazí a pak

„Strana?“

celé čtvrti tonou ve tmě. Na Městskou třídu, nejdůležitější ulici

„Netuším. Bylo to někde před koncem.“

táhnoucí se napříč celým městem, přitom museli elektrikáři z De-Ornet chvíli listoval a poté mi knížku podal. Byla zabalená nisovy elektrárny, první továrny toho druhu na světě, dávat nejv jemné modré látce, vydavatel vyvedl slova na líci velkými větší pozor. Lampami vrhané světlo bylo pokroucené a protkáva-šarlatovými písmeny, přesně v módě stylistického minimali-né stíny, jak kovové zdobení bránilo paprskům proniknout tam, zmu, který panoval v Mosetově době a který se po svém ne-kde jich bylo zapotřebí. Asfaltová cesta vypadala jako černá řeka dávném úpadku ke kýči znovu vracel ke slovu. Po chvíli ná-a plynulý, kolíbavý pohyb kočáru mi připomínal cestu gondolou.

ročného pátrání, kdy mi stíny poskakující lampy rozmazávaly Celou dobu jsem házel pohledy po lordu Ornetovi. Bez zájmu drobná písmena knížečky, jsem objevil příslušnou pasáž. Lord vyhlížel z okna a po chvíli si vytáhnul z kapsy knížku. V miho-Ornet byl trpělivý. „Přečti ji,“ rozkázal, a dodal: „Celou.“

tavém světle lampy se mi podařilo rozluštit název – O lásce.

Zabrousil jsem očima na začátek třinácté kapitoly a dal se do čtení: Bylo to pro mě příjemné překvapení. Kdysi jsem tohle rozto-

„‚Láska je horoucím citem, rozechvělou touhou i tělesnou žá-milé dílko nedávno zesnulého básníka Moseta četl. Jednalo dostí, je ale i chladným rozhodnutím mozku, že někoho mám se o filozofickou rozpravu nad povahou toho těžko definova-rád. Láska, tak jako přátelství, je rozhodnutí založené na logic-telného citu, protkané kupou květnatých slov a přirovnání. Ač-kém, pevném základu nelogického citu. Argumentem pro lásku koliv jsem z něj byl trochu zklamaný – doufal jsem, že v něm je iracionálno. Láska je jako útok proti ďáblu vedený rukou zku-najdu nějaký návod, jak zapůsobit na ženy – zpětně se mi vy-šeného šermíře: plný emocí a přesto s jasným úmyslem, který bavovaly mnohé myšlenky tohoto velikána.

se před druhým tak špatně snaží skrývat. A stejně jako útok proV tom jsem si všimnul, že mně lord Ornet pozoruje, a bleskem ti ďáblu má i stejný výsledek: neodvratnou prohru, k níž vede obrátil zrak do ulic – k pokrouceným balustrádám balkonů, dlouhá stezka plná bolesti. A přesto nikdo nepřestane bojovat –

kruhovým oknům lemovaných dovnitř stočenými kovovými každý touží bojovat – protože stejně jako boj proti ďáblu, i láska paprsky, k úzkým uličkám vedoucím do nebezpečného světa je nám lidem vlastní.‘“

spodiny, k vytáhlým věžím, kostelům a opuštěným chrámům, Zvedl jsem oči. Stačilo? Lord se tvářil spokojeně. „Teď už tu myš-ke kamenné změti velkoměsta, jakým Vinegia zajisté byla.

lenku chápu,“ řekl a vzal si knížku zpátky. Pak se zamyslel a zno-

„Znáš tu knížku?“ promluvil lord Ornet.

vu na mě upřel své pichlavé oči: „Souhlasíš s tím?“

Rozpačitě jsem se usmál a dal mu za pravdu. „Omlouvám se,

„Prosím?“

nechtěl jsem zírat, to jen…“

Lord jenom nahnul hlavu ke straně, trochu jako udivený pes. To Odbyl mě mávnutím ruky. „Co na ni říkáš?“

gesto působilo skoro sympaticky.

„No… já nevím…“ Ornet se zamračil; neměl rád mlhavé od-Nejdřív jsem málem zopakoval: „Já nevím,“ ale pak mi došlo, povědi. „Je v ní plno zajímavých myšlenek,“ napravil jsem svoji že bych ho tím jenom rozezlil, tak jsem si dal načas s odpovědí chybu. „Hlavně se mi pořád vrací slova: ‚Láska je jako útok pro-a pořádně se nad ní zamyslel. „To není lehká otázka,“ řekl jsem, ti ďáblu vedený rukou zkušeného šermíře: plný emocí a přes-abych získal trochu času. „Vím, že se mi ta myšlenka líbí, ale to s jasným úmyslem, který se před druhým tak špatně snaží jestli s ní souhlasím…? Částečně určitě ano. Všichni se ženeme 12

13

za láskou, ale proč vlastně? Co jí získáme kromě krátkého pocitu se čeká milenka? Že bych se stal součástí nějakého společné-štěstí a spousty bolesti? Protože žádné dvě bytosti nejsou stejné, ho tajemství? Je ze mě teď spoluspiklenec? To pomyšlení bylo nikdy si nebudou plně rozumět, a proto se budou nevyhnutelně příjemné a nepříjemné zároveň.

zraňovat. Možná bych nehledal našeho soupeře v duchovním

„Moset se tvářil jako idealista, se sklony k sacrumismu, víře čertovi. Náš partner je tím soupeřem, a my se mu snažíme zasa-v absolutní dobro, a augusticismu, k víře ve věčné pokoušení dit ránu, která ho odzbrojí, abychom ho k sobě mohli připoutat.

ďáblem,“ pokračoval lord ve svých úvahách. „Já jsem spíš prag-Jenomže nikdo si nechce druhé pustit příliš k tělu, a proto kolem matik. Ale ne tak zkostnatělý, jako většina dnešní společnosti.

sebe nepřestává mávat mečem. Možná jej na čas skloní, když Řekl bych, že jsem pragmatik s duší. A ty?“

ho ukolébá zdánlivý klid soupeřovy zbraně. Ale nakonec jím

„Já? Já budu asi… bohém. Věřím ve svobodu. A lásku.“

vždycky bodne v tom nejméně očekávaném okamžiku.“

„Skutečně? Ačkoliv cituješ Moseta?“

Lord na mě chvíli zíral. Z jeho výrazu jsem nedokázal vyčíst zhola

„Moset byl básník.“

nic. „To je moc pěkná myšlenka,“ řekl potom. „Na tu jsi přišel sám?“

„A ze své podstaty stejný pragmatik jako já. Vždyť zradil svého K vlastnímu překvapení jsem si uvědomil, že ano.

přítele a vydal ho policii. Svoji ženu vyměnil za bohatou panič-

„V tom případě jsem ještě radši, že jsem si vybral zrovna tebe.“

ku, jen aby mohl žít spokojený život a skládat si svoje básně bez

„Myslíte na práci?“

starostí o denní chleba. Také to byl pijan, feťák a zpustlík. Prav-Uchechtl se. „Ano, na práci,“ řekl, ale za těmi slovy se skrývalo da, to mi zní dost bohémsky.“

něco víc. Neměl jsem z toho dobrý pocit.

„Nesouhlasíte s bohémou, můj pane?“

„A vy s tou myšlenkou souhlasíte?“ odhodlal jsem se.

Lord se uchechtnul: „Můj pane? Kaspiáne, teď zníš jako běhna

„Spíše s tvojí nežli s Mosetovou,“ odpověděl rychleji, než jsem čekající, až mě bude moci udělat.“ Ta urážka zabolela, ale Ornet očekával. „I když je mi blízké přirovnávání žen k ďáblu, nemám se dobrácky rozesmál: „Ber si to osobně, ale neber si to špatně.

pocit, že přirozeností lidí je bojovat proti němu. Podle mě jsou Já mám šlapky rád.“

sami lidé ďábly. Nezáleží jim na dobru, všechno dělají jen pro Byl jsem na rozpacích, ale chtěl jsem kout železo, dokud bylo svůj vlastní prospěch.“

žhavé, využít té prapodivné chvíle, abych získal odpověď ales-

„I milují?“

poň na jednu z mnoha otázek, které mě tak pálily. Jenže v tom

„Hlavně milují. Nemilujeme pro druhé, milujeme pro sebe, pro okamžiku lord prohlásil: „Jsme tady.“

to, abychom se cítili hezky. Jenom proto jsme schopni a ochotni Skutečně. Kočár zpomaloval, až skoro zastavil. Kdesi vepře-udělat pro lásku vše. Vždyť i já jedu na ten nudný ples kvůli lásce.“

du prorachotil paromobil a pak se vozka vydal do dvora, aby Nudný ples? Jak mohl Večer květin, moji vysněnou modlu zába-zaparkoval drožku a obstaral koně. Když jsme objeli Palác vy, nazvat nudným plesem? Asi už podobných akcí zažil desít-vědy a umění, otevřela se přede mnou rozlehlá zahrada, kte-ky…napadlo mě. Spíš stovky… anebo tisíce a miliony, protože rou jsem dosud viděl jenom přes vysokou zeď. Jako bychom po stovkách by se mi něco takového rozhodně neomrzelo. Prý se dostali do drobného loveckého lesíka. Byla to třetí největší se tam víno servíruje v mořských lasturách…!

zahrada ve městě, hned po té Cechu zahrádkářů a té v guver-Když jsem se vyrovnal se svou dotčeností, dobral jsem se ko-nérově paláci na Hradčanech. Nemohl jsem se jí nabažit, všech nečně podstaty věci. „Jedu na ples kvůli lásce.“ Co to mělo těch vysokých borovic a bříz, kaktusových skleníků i směsky znamenat? Svoji ženu nechal doma. Znamená to, že ho na ple-okrasných květin, z nichž jsem byl schopen poznat jenom růže.

14

15

Lord mě nenechal kochat se tou nádherou dlouho; sotva nám tvořily se debatující hloučky, padaly zdvořilostní fráze, zazníval vozka otevřel dveře, popadl mě a donutil zařadit se po jeho boku.

upřímný smích i neupřímné pochlebování. Levou část místnosti Přitom mi do ruky vrazil vycházkovou hůl, dlouhou jako polovi-tvořil jakýsi amfiteátr, na jehož dně se točilo služebnictvo a mize-na mého těla, s leštěnou cínovou koulí na konci. Byla těžká a ne-lo ve dveřích, které musely vést do kuchyně. Všude se nacházely pohodlná, nebyl jsem na ni zvyklý, a přesto jsem si s ní připadal myriády květin propletené v trilionu barev, světel, odstínů i vůní jako velký pán. Jako by mi společně s frakem propůjčovala sta-zahalující místnost opojným parfémem. Visely z lustrů, propléta-tus někoho důležitějšího, než jsem byl. Spolu s lordem Ornetem ly se mezi sloupy, stály na stolcích, plazily se po zdech. Některé jsem se zařadil do dlouhého, ukázněného davu hrabat, rytířů, rostliny rodily plody, které si hosté mohli utrhnout a sníst. Vytvá-vévodů a zbohatlických obchodníků, který se šinul ke schodiš-řely malou rajskou zahradu pro všechny, kteří sem dnes zavítali.

ti osvětlenému barevnými žárovičkami. Připomínaly mi pentle Nemohl jsem to všechno ani obsáhnout pohledem, lord Ornet do nevěstek na 17. říční. Nahoře stáli dva lokajové a majordomus, mě musel dloubnout, aby mě přiměl k pohybu.

který kontroloval pozvánky. Lord Ornet každou chvíli zdvihal

„Myslel jsem, že jste vzdělaný člověk, Kaspiáne,“ začal mi cylindr k pozdravu. Já ten svůj raději sundal a zdvořile se uklá-zničehonic vykat. „Copak vás matka nenaučila, že stát ve dve-něl, jen hlavou, a přesto pokorně. Pomalu jsem si uvědomoval, řích s pusou tak otevřenou, jako byste chtěl každého sníst, že sem nepatřím, a zmocňovala se mě nervozita.

není zrovna zdvořilé?“

Majordomus na vévodovy lístky sotva pohlédl. Poznal ho.

„Omlouvám se, pane.“

S úklonou a slovy: „Vítejte, Vaše lordstvo,“ mu ustoupil z ces-

„Říkejte mi Marco. Vystupujete tu jako můj dobrý přítel, ka-ty. Pochopil jsem rčení, že lordovo jméno otvírá všechny dveře.

det z Arasykovy univerzity, který doučuje třídu literárních věd, Sluhové k nám přistoupili, aby nám odebrali cylindry a hole, pamatujte na to.“

lord Ornet jim ale hůl odmítl vydat. Zachoval jsem se tedy stej-

„Budu.“

ně a přemítal, proč se chce dopustit tak těžkého překročení pro-

„Chovejte se přirozeně a alespoň ze začátku nechte mluvit mě, tokolu. S vycházkovou holí se přece nedá tančit, zato se jí dá je vám to jasné? A usmívejte se. Lidé jsou rádi, když se na ně zlomit noha nebo rozbít lebka, proto bylo její vnášení do sálu někdo usmívá.“

považováno za nežádoucí. Lord Ornet dnes tedy tančit nehodlá.

Sebevědomě zamířil za první skupinkou. „Paní Pertová,“ zdvo-Pokud jel ale za ženou, tak… že by mě bral sebou právě proto?

řile jí políbil rukavičku, „slečno Veronová,“ zopakoval gesto, Abych mu držel hůl, když toho bude zapotřebí?

pak se napřímil a kývl na zbylé muže: „vévodo Strobe, pane Ari-Myšlenky ve mně hlodaly jak myši v ementálu, ale když jsem te.“ Pak se otočil ke mně a řekl: „Dovolte, abych vám představil vstoupil do sálu, rozprchly se do všech stran. Stanul jsem jako svého drahého přítele, pana Kaspiána Speculatora.“

opařený. Sál, táhnoucí se na padesát metrů do stran, byl prozáře-Zdvořile jsem se jim uklonil.

ný obrovskými lustry posetými stovkami žárovek. U jedné stěny

„Lorde Ornete,“ přivítala ho vřele slečna Veronová, „takže jste stály stoly s pochoutkami. Na pódiu v pravé části místnosti vy-mezi nás přece jenom zavítal?“ Byla drobounká a štíhlá jako tuž-hrával orchestr jakousi táhlou píseň, kterou jsem neznal. Hned ka, trošku křečovitá, ale s úsměvem tak širokým, až jsem se bál, pod ním se točily páry udržující mezi sebou cudnou vzdálenost že jí přepůlí hlavu. Nos měla trošku delší, než bylo pěkné, ale natažených paží. Mezi podpěrnými sloupy se proplétali hosté, zachraňovala to zlatými vlásky kadeřenými do složitého účesu.

16

17

Připomínal klubko vlny, ale vypadal elegantně.

„Pěkně odporný parfém,“ odfrkl si pan Arit.

A neměla žádná prsa, to, co jí nadouvalo dekolt, byly bezpo-

„Jedná se o exhibici,“ řekl lord Ornet. „Je pochopitelné, že se za-chyby vycpávky.

hrádkáři chtěli vytáhnout s co největším množstvím květin,

„Zajisté, má drahá, přece bych si nenechal ujít takovou příleži-a skutečně to působí trošku přeplácaně. Osobně bych nikdy neu-tost,“ odpověděl lord Ornet. „Jak se daří panu bratru?“

místil slunečnice hned vedle růží a tamto rozložení lilijí se zdá být

„Dobře, moc dobře. Před dvěma týdny jsem od něj dostala dopis, bezmála vulgární. Souhlasím ale s tím, že když se člověk opros-přišel až z Krajin ledu na jihu. Prý mezi místními našel jakýsi pra-tí od puntičkářství, shledá tuto výstavu okouzlující. A ta vůně je podivný kov a teď ho od nich skupuje. Slibuje si velký zisk.“

skutečně příjemná, skoro mám chuť zjistit, jestli podobný parfém

„Skutečně? To zní jako skvělá zpráva. Doufám, že na počest jeho neexistuje, s radostí bych o něj rozšířil svoji malou sbírku.“

návratu uspořádáte velkou oslavu.“

„Pořád tak dandyovský,“ zasmál se vévoda Strob.

„O tom nepochybujte, milý lorde, přece bych nezklamala svého Skutečně, lord Ornet byl dandy. Netušil jsem, kolik je mu let, ale bratra chladným přijetím.“

vypadal sotva na třicet. Měl pevnou postavu, široké lícní kosti Lord se usmál.

a černé vlasy, vždy tak pečlivě ulízané dozadu, přesně podle sou-

„Pche. Prý příležitost, říkáte?“ odfrkl si pan Arit. Byl skoro dva-časné módy. Bezesporu to byl fešák.

krát vyšší než slečna Veronová a tvář mu křivil arogantní výraz

„Kéž by bylo víc takových,“ zastala se ho slečna Veronová, a paní člověka, který věří, že je lepší než všichni kolem, přestože oči-Pertová jí přisvědčila:

vidně neměl šlechtický titul. Odhadoval jsem ho na bohatého

„Máte pravdu, drahoušku. Dnešní doba se mi zdá hrozně od-obchodníka, kterému většina místní smetánky dlužila peníze.

pudivá. Všechno tak strašně páchne. Pokaždé, když se ke mně Jeho jméno jsem ale slyšel poprvé. „Až budu mít touhu obdi-přiblíží nějaký sluha, musím si krýt nos kapesníčkem. Ta zvířata vovat květiny, zamířím do Cechu zahrádkářů. Rozhodně bych se snad nikdy nemyjí.“

nevolil tenhle přeplácaný skleník.“

„Ať jim váš pan manžel nařídí každý večer se vykoupat,“ dopo-

„Mě uchvátil,“ řekl jsem si, a teprve po chvíli si uvědomil, že ručil jí lord Ornet. Přesně tak to dělal se mnou.

jsem promluvil nahlas.

„Kdo by to všechno platil?“ zhrozila se paní Pertová.

„Skutečně?“ podivil se pan Arit a z hlasu mu kapalo pohrdání.

„Pravda,“ přidal se vévoda Strob, „ani já se tak často nemyju.“

„I na mě velice zapůsobil,“ přidala se paní Pertová. „Ta souhra

„Váš pan manžel si přece nemůže na nedostatek peněz stěžo-barev je úžasná a zabíjela bych pro jejich růže,“ kývla k jedné vat,“ držel se lord Ornet tématu. „To spíš na nedostatek zdraví.

stěně, kde se z květináčů zvedal celý růžový keř.

Daří se mu dobře?“

„Ale ten podivný odér, který se tu všude vznáší,“ pokračoval

„Podle toho, kolik denně spořádá těch svých koláčků, nepo-pan Arit s haněním výstavy.

chybně ano. Kuchyně už mu je ani nestačí péct.“

„Slyšel jsem, že květiny byly vybrány tak, aby souhra jejich vůní

„Pořád ještě si stěžuje na migrény?“ starala se slečna Veronová.

lahodila nosu. Takový živý květinový parfém,“ nadhodil vévo-

„Myslím, že jenom simuluje. Asi mu vyhovuje být pořád zavře-da Strob, postarší pán, který mi svým pupkem a vrásčitou tváří ný v pokoji. Jak jinak si vysvětlit, že doktoři netuší, co s ním je?“

skoro bez vlasů připomínal mého dobráckého děda. Už jen tím,

„Doktoři nikdy nic nedokážou vysvětlit,“ durdil se pan Arit. „Je že řekl celou větu, ale prokázal, že je mnohem hovornější než on.

to sebranka podvodníků, která neumí než pouštět žilou.“

Navíc měl velice libozvučný hlas.

„A to nejen vašemu tělu, ale i vaší peněžence,“ přisadil si lord 18

19

Ornet s úsměvem.

„Možná že kdybyste se rozhodl ověřit si tuto pověst na vlastní

„Přesně tak.“

kůži, tak by vás moji loďaři nevytlačili z přístavu,“ usmál se pan

„Říká se to,“ přidal se i vévoda Strob. „Sám to nemůžu potvrdit.

Arit drze. Přišlo mi, že opět překročil protokol, ale vévodu Stro-Ještě nikdy jsem doktora nepotřeboval.“

ba očividně jen tak něco nerozházelo:

„Skutečně?“ podivila se slečna Veronová.„To snad ani není možné.“

„Ano, to byl od vás mistrovský tah. Pořád nechápu, jak se vám

„Ale je. Já byl vždycky zdravý jako řípa. A řeknu vám, čím to je.

podařilo získat monopol na lodní dopravu.“

Žiju řádný a spořádaný život. Nikdy jsem nepil alkohol, nikdy

„A jen tak to ani nepochopíte,“ Arit se samolibě usmál.

jsem nezačal kouřit, zato pravidelně jím ovoce a zeleninu, také

„Ale nemyslete si, že jste vyhrál, pane Arite,“ pokračoval Strob. „

ryby, piju hodně vody, pohybuji se na čerstvém vzduchu, vydat-

‚Zlámané kopí ni ohnutý meč nám nezabrání vstoupit v seč,‘ tradu-ně spím, rád se směju a věřím, že nikdy není nic tak horké, aby je se v naší rodině už po generace a věřte mi, že je to pravda. Dravě to nemohlo počkat, než si dopiju svůj čaj.“

se tlačíte kupředu, ale ptáky, kteří příliš rychle vyletí ke slunci, mo-Lord Ornet se dobrosrdečně zasmál. „Perfektní recept, drahý hou brzy rozbolet křídla, a pád z výšky bývá o to tvrdší.“

příteli. Sice bych shledával takový život poněkud nudným, ale

„Co chcete tou záplavou přísloví říct, pane?“ zamračil se ob-třeba ho ve vašem věku docením.“

chodník Arit.

„Vy se se svým životním stylem takového věku nedožijete,“

„Nechci tím říct vůbec nic, můj drahý. Lidová moudrost je pro-opáčil vévoda Strob. Řekl to konverzačním, skoro dobráckým stě lidová moudrost. Jen hloupé průpovídky. Občas přemýšlím, tónem, a přesto atmosféra na okamžik zhoustla. Ta slova v sobě proč se vlastně začaly říkat.“

nesla hrozbu: pokud nezazněla v hlase, mezi řádky byla psána Strob Aritovi vyhrožoval, nebylo o tom pochyb. Atmosféra velkými rudými písmeny.

zhoustla s rychlostí, s jakou zkušený šermíř tasí meč.

Ale lord Ornet se zasmál a řekl: „Doufám, že se mýlíte,“ a spo-

„Z nudy,“ ozval se lord Ornet. „Staří lidé nemají, co dělat, a tak lečnost se vrátila k družnému rozhovoru. Přesto jsem se měl vymýšlí hloupá přísloví. No, nevím jak vy, ale já mám chuť si na pozoru. Zkusil jsem se na vévodu Stroba podívat jinak, ale…

zapálit, připojíte se?“ obrátil se k Aritovi. „Pozval bych i zbytek ne, pořád jsem v něm viděl toho dobráckého staříka.

společnosti, ale obávám se, že vás bych tím jen pohoršil,“ řekl

„Místní vzduch je strašný,“ spustil zase Arit.

Strobovi. Ženy do kuřáckého salonku samozřejmě nesměly.

„Povězte, pane Arite, proč jste sem vlastně přišel, když to tu

„V pořádku,“ usmál se vévoda Strob, „rád si popovídám s dá-shledáváte tak nepříjemným?“ řekl jsem a snažil se o pokud mami.“ S tím jsme se rozešli. Ornet s Aritem vyrazili k salónku možno bezelstný tón. Ten chlap mě štval, pořád mu něco vadilo.

a já je následoval.

„Kvůli obchodu, samozřejmě, pane… pane…“

„To nebylo moudré, urážet Stroba,“ řekl Ornet, sotva jsme

„Speculator,“ připomněl lord Ornet.

splynuli s davem.

„Ach, zajisté. Asi se na podobných místech často nepohybujete,

„Ten starý šašek mi pije krev,“ durdil se Arit. „Má pocit, že je víc pane Speculatore, jinak byste věděl, že nejvíce kontraktů se do-než guvernér a že se mu nikdo nepostaví.“

hodne u sklenky whisky a dobrého doutníku.“

„Asi ví proč,“ odtušil Ornet. Jejich konverzace byla přerušova-

„To přece neví ani vévoda Strob,“ podpořila mě slečna Veronová ná, jak rozdávali poklony a pozdravy na všechny strany. Cesa Strob dobrácky přikývl: „Máte pravdu, to jsem skutečně netu-ta k salónku vedla kolem stolů s jídlem. Palčivě mi zakručelo šil. Ale zaslechl jsem nějaké pověsti.“

v žaludku. Ornet to nemohl slyšet, přesto přistoupil k jednomu 20

21

stolečku, vzal talířek, umístil na něj několik delikátně vyhlížejí-šli na pohřeb.“

cích jednohubek a podal mi je se slovy: „Zkuste tyhle. Jsou vyni-

„Haveorus? Jak ten se dostal do sporu se Strobem?“

kající.“ Pak se ke mně naklonil a výhružně dodal: „Neopovažuj

„Vy jste to nevěděl? Jeho textilka se chystala rozšířit svoji činnost se cpát si něco do kapes.“

i na obuvnictví. Strob Haverouse varoval, že nestojí o konkuren-Jak věděl, na co myslím?

ci, a on to nepochopil. Teď je mrtvý a jeho dcera si bere Strobova Zakousl jsem se do prvního bochánku pomazaného světle žlu-synovce.“

tou pomazánkou, zdobenou barvenými kousky čehosi do podoby

„To je strašné. Chcete říct, že teď se bude snažit zabít mě?“

královské koruny, a zatetelil se blahem. Bylo to mírně pikantní

„Pokud zjistí, že vás neporazí jiným způsobem. Máte strach?“

a naprosto báječné. Začal jsem do sebe hrnout jednu jednohubn-do hlasu se mu vloudil stín pohrdání.

ku za druhou, než mi došlo, že jsem ve společnosti a měl bych

„Strach? To nikdy! Pane, já bojoval ve válce s Darmontem, mě zachovávat dekorum. V životě mi nic nepřipadalo tak těžké.

jen tak nějaká výhružka nevyděsí.“

Pánský salonek byl zabydlený desítkou kuřáků. Lord Ornet jim

„To bylo dávno.“

pokynul, ostatní mu odpověděli stejně. Cestou do rohu podlou-

„Bylo to před patnácti lety, to není žádné dávno. Ještě dnes vím, hlé místnosti, ke knihovničce za kulečníkovým stolem, prohodil jak těžký je kyrys a že meč musí být tak ostrý, aby se jím dalo několik zdvořilostních frází. Pak opřel hůl o zeď, z vnitřní kapsy oholit. A pořád ještě vím, který konec se vráží do nepřítele.“

vytáhl pouzdro na doutníky a nabídl Aritovi i mně.

„To rád slyším, příteli.“

Doutník. Často jsem pozoroval Tommassa a ostatní, jak se od-Znovu jsem si potáhnul z doutníku a porval se s pocitem, že dávají této slasti. Pošťuchovali mě a smáli se mi, když jsem slin-se mi podlomí kolena. Nenápadně jsem se opřel o kulečníko-tal nad jejich lahůdkou a hrdě odmítal hořké milodary. Ale ten-vý stůl a v duchu zaklel, že mi protokol neumožňuje sednout si to jsem přijal, přišlo mi to správné. S potěchou jsem ho promnul na něj.

mezi prsty, jak jsem to často vídal u ostatních, aniž bych věděl,

„Co tedy podniknete?“ vyptával se lord.

k čemu je to dobré. Ornet vypůjčeným perořízkem odkrojil jed-

„Seženu si nejlepší strážce ve městě a –“

nu špičku. Pozorně jsem sledoval, jak to dělá, dával si na čas.

„Ts, ts, ts,“ můj pán nesouhlasně zakroutil hlavou.

Když mi pak perořízek podal, bezchybně jsem ho napodobil.

„Ne? Tak co byste radil?“

Připálil mě i Aritovi. Hned s prvním potáhnutím se mi zamotala

„Nejlepší obrana je útok. Sebelepší strážci vás neochrání, pokud hlava. Doutník měl hutnou dřevitou chuť, která mě na okamžik je druhý skutečně rozhodnutý zabít. Můžete se buď vzdát – nebo přinutila věřit, že budu létat. Raději jsem ruku s doutníkem ho musíte zabít první.“

spustil a věnoval pozornost tomu, o čem Ornet s Aritem mluví.

„To nepřipadá v úvahu! Nedopustil bych se tak zbabělého činu.“

„Gratuluji k získání Tristského přístavu,“ řekl lord.

„To už je na vás. Váš život je v ohrožení, ne můj.“

„Není proč gratulovat, vždyť jste na tom měl nemalou zásluhu.“

S tím mu lord pokynul, odložil doutník a vyzval mě k odchodu.

„Vskutku. Uvědomujete si ale, že jste si tím udělal ze Stroba ne-Naposledy jsem si potáhnul – i když mě to zabíjelo, musel jsem přítele? Není moudré tomu starci zkřížit cestu. Když vás nebude si tu pochoutku užít, jak jen bylo možné. Přesto jsme v popelní-moci zničit ekonomicky, prostě vás nechá zabít.“

ku zanechali skoro celé doutníky. Až se mi nad tím chtělo plakat,

„Toho by se neodvážil.“

takové plýtvání! Smutně jsem se za nimi ohlédnul. „Nech je být,

„To si Haveorus myslel taky a stejně jsme mu minulý týden nějaký ti pak dám,“ zašeptal lord Ornet. Začínal jsem si říkat, 22

23

jestli mi nečte myšlenky.

„Kromě mnoha krásných vzpomínek si Sebastian ze Sel-zaha-

„Pane, jakou přesně – “

du odvezl i spoustu skvělých semen. Poslední dva roky strávil

„Říkal jsem ti, ať mi říkáš Marco.“

jejich šlechtěním a rozmnožováním. Leč přípravy jsou u kon-

„Marco,“ bez zaváhání jsem se opravil, „jaká je vlastně má úlo-ce a on pro vás přichystal tuto překrásnou prezentaci. Může-ha? Proč jsem tady? Čeho mám dosáhnout?“

te se tedy potěšit pohledem na exotické květiny dálného jihu,

„Ničeho. Jen měj oči otevřené a pozoruj.“

přivonět k jejich květům a na závěr večera si kteroukoli z nich

„Co?“

odnést domů. Pokud na vás zbydou. Majordomus si zapíše,

„Všechno.“

kterou rostlinu kdo dostane darem. Budete-li mít smůlu a vaše Orchestr přestal hrát, páry vyklidily parket, lidé se utišili. Na pó-vytoužená květina na vás nezbude, netruchlete, jistě víte, kde dium se škrabal jakýsi muž; měl fotrovské břicho, ale nevypadal najdete Cech zahrádkářů.

tlustě. I se dvěma bradami působil spíše dojmem zkušeného Správný proslov má být krátký a já vás proto nebudu déle zdr-světáka užívajícího zaslouženého odpočinku než domácího po-žovat. Naši zahradníci, všichni ti skvělí muži s baretem na hla-valeče žijícího z plodů práce svých otroků. Poznal jsem ho, často vě, jsou tu pro vás, aby vám osvětlili veškeré taje svého řemesla, se objevoval na veřejných akcích. Nejslavnější vinegijský rétor.

případně vás poučili o místní výstavě. V půli večera nás čeká Jeho hlas zněl jako zvon, dokázal rozesmát, pohladit, ukonejšit ohňostroj, pak vystoupí skupina akrobatů a na závěr vám své i vyburcovat k činu. Jmenoval se Otello a byl to mistr nad mistry.

umění předvede zkušený pyromancer. Užijte si večer.“

Vyučoval na Arasykově univerzitě, ale zatím jsem neměl to štěstí Hosté ho odměnili potleskem. Hudba znovu spustila, poznal setkat se s ním osobně.

jsem v ní trojitý witz. Najednou mi lord vytrhl z ruky hůl.

„Drazí a milí – vím, že bych měl začít slovy ‚dámy a pánové‘, ale

„Támhle, vidíš?“ pokynul k jednomu stolku, kde seděla osamělá na to vás mám všechny příliš rád,“ rozmáchlým gestem opsal dívka. „To je slečna Moorová. Běž za ní a vyzvi ji k tanci.“

celý sál a donutil přítomné ke zdvořilému smíchu. „Drazí a milí, Cože?!

byl jsem svým váženým přítelem Sebastianem Okstiusem, hla-Nedovolil jsem si zpanikařit. „Pak se mám vrátit za vámi, pane?“

vou Cechu zahrádkářů, požádán, abych vás tu dnes večer přiví-zeptal jsem se.

tal. Určitě už jste si postačili všimnout místní výzdoby. Jak mi

„Žádný ‚pane‘, ale ‚Marco‘, říkám ti to naposledy. Dělej, jak uznáš Sebastian vysvětlil, jedná se o miniaturní kopii Sel-zahadských za vhodné.“ Pak mě holí dloubl do zad. „Běž.“

zahrad, které Okstius navštívil před dvěma lety. Váže se k tomu Klopýtl jsem, pak se zastavil, upravil a mnohem sebevědoměj-milá historka: Sel-zahaďané mají zvláštní zvyky v oblasti milo-ším krokem vyrazil za slečnou Moorovou. Cestou jsem ještě vání. Přijme-li někoho osamělá žena pod svoji střechu, je vhod-zvládl sebrat sluhovi z podnosu sklenku whisky, obrátit ji do né se s ní téže noci pomilovat. Nejenom že dnes má Sebastian sebe a ještě mu ji vrátit. S tímto tvrdým životabudičem – či spíše v Sel-zahadu spoustu příbuzných, ale navíc je na mnoha místech odvahorodičem – jsem pokračoval v cestě k dokonalému trapa-více než vítaným a očekávaným hostem. Sel-zahaďané jsou totiž su. Byl jsem si jistý, že to nemůže dopadnout dobře.

spíše drobného vzrůstu.“

Hlavně si věř, opakoval jsem si. Buď sebevědomý, klidný, nenu-Jak jsem poznal z některých rozpačitých výrazů, ne každému ta cený. Moc o tom nepřemýšlej, jednej intuitivně, a když už tě nic narážka došla. Všichni se ale zdvořile rozesmáli a někteří starší nenapadne, tak se hlavně usmívej. Tohle mi kdysi řekl Mathyas, páni se museli opřít, aby vůbec ovládli své bránice.

přičemž to poslední byla hodně špatná rada. Když jsem ji zkou-24

25

šel naposledy, jenom jsem se na slečnu půl hodiny tlemil jako

„Ach. Vyzval jste mě k tanci a ani jste nevěděl, za kým jdete?

debil, až se naštvala a znechuceně odešla.

Jak troufalé.“

„Smím vás poprosit o tanec?“ uklonil jsem se slečně Moorové.

„Omlouvám se, jestli jsem vás tím urazil.“

Zvedla ke mně udivená očka. Byla štíhlounká, průměrně vyso-

„Řekla jsem snad něco takového?“

ká, s dlouhými hnědými vlasy nakadeřenými do podoby labutě.

„A řeknete mi teď své jméno?“

Velké modré oči zvýraznila líčidly, na tváře nanesla růž, až při-

„Jsem Zita Moorová Ivrejská.“

pomínala pivoňku. V dlouhých rudých šatech vypadala svůdně,

„Jste tedy kněžna.“

ale tvářila se nejistě. Upíjela koňak a zdálo se mi, že se nudí.

„Ano.“

„Jsem špatná tanečnice,“ řekla. Výborně. „Doufám, že dobře

„Krásná, mladá kněžna,“ řekl jsem.

vedete.“ Kruci.

„Děkuji.“

„Zajisté,“ zalhal jsem. Na škole jsme sice měli lekce společenské-

„Vaše rodina není odsud, že?“

ho tance a v barech jsem pochytil hodně z těch nespolečenských,

„Naše panství se nachází na den jízdy od města. Je to horská faktem ale zůstávalo, že mi ty i ty připadaly nepřirozené. Navíc osada.“

mi v cestě stála vrozená plachost. Jakákoliv komunikace se ženami

„U Průsmyku slzí?“

pro mě byla nemožná, nevěděl jsem, o čem se s nimi bavit. Větši-

„Ano.“

nou jsem stočil řeč na Rosea s Noitzsem, dva z mých oblíbených

„Jste tedy jedním z rytířských rodů, který se staral o obranu filozofů, a pak se divil, že neví, o čem mluvím.

říše,“ vzpomněl jsem staré impérium, které se později rozdro-Musíš hlavně poslouchat, říkal mi Mathyas. Každý je rád, lilo na autonomní města.

když se o něj druhý zajímá, a hlavně holky. Milují, když mo-

„Je to tak. Víte toho hodně o historii.“

hou žvatlat o něčem tak zoufale nezajímavém, jako jsou ony

„Je to jeden z mých oborů.“

samy. Hodně se jich ptej. Můžeš je shazovat, ale nesmíš je

„Nepovídejte. A co ještě je vaším oborem?“

urážet. A za žádnou cenu je nesmíš nechat, aby urážely tebe.

Bacha, stáčí se tu řeč na tebe, uteč! „Ženy,“ řekl jsem a v náh-Dej jim najevo, že máš svoji hrdost.

lém návalu troufalosti se k ní přitisknul blíže, než jsem měl, až Nabídl jsem slečně Moorové rámě a vyvedl ji na parket. Tam jsem se rty skoro dotkl jejího čela. „Povězte,“ řekl jsem, když jsme zaujali obrácený postoj vzdávajícího se vojáka a tváře oto-jsme se znovu oddálili, „co vás přivádí do města?“

čili k sobě. Začala hrát hudba. Vydali jsme se po pravotočivé ob-

„Svatba,“ řekla. „Budu se vdávat.“

rátce, pak otočka a na druhou stranu. Od sebe, k sobě, vytvořit

„Skutečně? To je škoda.“

bránu, dokola. Přibližovali jsme se a oddalovali jako dva magne-

„Ach, vy jste tak neomalený.“

ty, z nichž jeden rotuje po vlastní ose. Docela mi to vyhovovalo, Nedovolil jsem si plácnout žádnou hloupost, musel jsem zůstat nebyl to nejvhodnější tanec k rozhovoru. Pak mě ale napadlo, že v roli. Sám jsem se ve svém odhodlání nepoznával. „Spousta právě proto mě za ní lord Ornet poslal: abych z ní dostal nějaké mužů včetně mě tak přijde o nejkrásnější květinu dnešního ve-informace. Musel jsem tedy začít přerušovanou rozmluvu.

čera,“ řekl jsem. „Váš nastávající je šťastný muž a doufám, že i vy

„Řekněte mi něco o sobě, má paní,“ vyzval jsem ji.

jste šťastná žena.“

„A co byste o mně chtěl vědět?“

„Ne tak docela.“

„Mohli bychom začít vaším jménem.“

„Jak to?“

26

27

„Můj nastávající je baron Krom.“

tedy slečně Zitě rámě a společně jsme vyrazili na obhlídku vysta-Baron Krom. Už jsem o něm slyšel a kdo taky ne. Obchodník vených květin. V jižním rohu sálu se proplétalo velké množství s otroky, tabákem a opiem, jeden z nejbohatších mužů města.

pestrobarevných popínavých rostlinek, k nimž jsem nedokázal Titul si koupil od guvernéra za podíl ve své firmě. Zbohatlík, přiřadit žádná jména, ačkoliv na cedulce v jejich stínu stálo pabi-který se tlačil mezi šlechtu; bylo jasné, že stará krev se na něj lis sectoris, rectutu nores, obecně romělka novošatá, karbaretka nedívá s úsměvem.

planá. Voněly podmanivě jako zpocená ženská kůže podbarvená

„Baron Krom je přece krásný, mladý a bohatý,“ připomněl jsem jí.

špetičkou sladkého parfému; trochu se mi z toho zatočila hlava,

„Krása není všechno,“ odsekla slečna Moorová. Pak ztišila hlas i když to mohlo být i tím tancem, anebo možná doutníkem.

a dodala: „Říká se o něm, že má podivné choutky. Bezcitné Slečna Zita ke mně zvedla své pomněnkové oči s dlouhými řasa-a kruté. Že prý pořádá monstuózní,“ zkomolila expresivní slovo, mi a zamrkala na mě. V jejím výrazu bylo něco, co mě zneklidňo-

„sexuální orgie, při nichž se vyžívá v ubližování ženám.“

valo. Raději jsem ji odvedl k dalšímu stolku a cestou ji vyzval, aby

„A vy máte strach, že vám ublíží také?“

pokračovala ve vyprávění o svém nastávajícím. Proč vůbec došlo

„Ano,“ řekla.

k jejich zasnoubení? Chápal jsem, jaký zájem na tom mohli mít

„Nebojte se,“ využil jsem kontaktní fáze tance a přivinul ji Ivrejové: jediné rozumné vysvětlení bylo prudké zadlužení, z ně-k sobě. „Kdyby se mělo cokoliv stát, přijďte za mnou, a já už hož jim mohla pomoci právě Kromova pokladna. Jaké důvody dohlédnu na to, aby baron došel spravedlivého trestu.“ Jak jí vů-k sňatku měl ale baron? Šlechtický titul už přeci měl…

bec dokážeš tak bezostyšně lhát? napadlo mě a odpověď byla:

„Baron Krom se jednoho dne nečekaně objevil u nás doma,“

Nevím. Dokážu. Proti baronu Kromovi bych nemohl hnout ani vyprávěla Zita. „Prý vyrazil na lov, ztratil se své skupině a za-prstem.

bloudil. Půl dne hledal cestu z divočiny a byl nám moc vděčný

„Ach. Ale jak byste to dokázal? Kdo vlastně jste? Jak bych vás za pomoc, kterou jsme mu nabídli. Sliboval, že se nám za naši našla?“

pohostinnost bohatě odvděčí, a navrhoval, abychom přijeli

„Jsem blízký přítel Marca Orneta. Když mě budete potřebovat, na oplátku na jeho letní sídlo u Ronských pastvin vedle Široké jděte za ním. Můžete tvrdit, že si chcete vypůjčit nějakou knihu.

řeky,“ Zita použila prastaré jméno, jaké dali barbarští náčelníci Má velmi rozsáhlou knihovnu, některé z jeho knih už dneska Adriatickému moři. „Před půl rokem jsme za ním s matinkou jinde neseženete. Řekněte, že si jdete pro Bardovy Zápisky stínů.

přijeli, otec se k nám připojil o něco později. Sotva se objevil, Zapamatujete si to?“

baron ho požádal o moji ruku. Překvapilo mě to. Nikdy o mě

„Ano,“ špitla.

neprojevil více než zdvořilý zájem, i když mě často zahrnoval

„Pak mi můžete říct, co se stalo, a já s Marcem uděláme všechno drobnými dárky. Ve skutečnosti byl chladný jak rampouch…

proto, aby vám baron už nikdy nemohl ublížit.“

Zřídka se smál, jeho vtipy byly kruté, ale nejvíc ze všeho mě

„Jak jste šlechetný,“ rozplývala se nade mnou slečna Moorová.

děsily jeho oči. Byly takové prázdné, jako by ho nic na tomhle

„Kaspián,“ doplnil jsem své jméno. „A prosím, tykejte mi.“

světě nezajímalo – a já ze všeho nejmíň. Otec s ním ale uza-

„V tom případě vy mě také, Kaspiáne,“ přerušila tanec, poda-vřel výhodnou dohodu. Zrušil moje zasnoubení s Marianem la mi ručku a já ji zdvořile políbil. Poté jsem ji odvedl ke stolu Dothem z Askánska, mým vzdáleným bratrancem z matčiny s aperitivy a nalil nám oběma koňak. Nenápadně jsem se roz-strany, výměnou za tučnou rentu od mého snoubence. Připa-hlížel po lordu Ornetovi, ale nikde jsem ho neviděl, nabídl jsem dám si jak koza pro výminkáře,“ dodala trpce.

28

29

„Kdy se máte brát?“

„Bratříčka či sestřičku očekávám každou chvílí,“ usmála se.

„Za dva týdny. Přijela jsem dřív, abych se naučila, jak to ve vel-

„Tak to je skvělé, gratuluji.“

kém městě chodí. Hostí nás tetička,“ dodala, „lady Estenová,

„Dost toho tlachání,“ zmrazila ji její teta. „Vy jste kdo?“ upřela támhle je,“ ukázala na ženu, která očividně věnovala valnou část na mě pohled, který by mi vyřízl srdce z těla, kdyby se dal na-svého stáří tomu, aby vypadala mladší, než byla. Nutno podotk-brousit.

nout, že se jí to dařilo.

„Vždyť jsem vám to řekl,“ zrozpačitěl jsem, „Kasp – “

Co pro mě bylo důležitější, s lady Estenovou se zrovna bavil lord

„Ne, neřekl. Řekl jste nám jméno. Já chci vědět, kdo jste.“

Ornet. „Pojďte, má drahá,“ oslovil jsem slečnu Zitu familiérněji,

„Kaspián je můj přítel z Arasykovy univerzity,“ zachránil mě než bylo vhodné, ale nezdálo se, že by jí to vadilo, „pozdravíme Ornet. „Doučuje dějiny literatury.“

vaši tetičku a vy se aspoň seznámíte s lordem Ornetem.“

Tetička Estenová po něm loupla vzteklým pohledem. „Jak se pro-Došli jsme až ke skupince, kterou kromě lorda a tetičky Esten fesůrek jako vy,“ nevědomky mě místo degradování povýšila tvořili ještě dva mládenci, nejspíše bratři, a jakýsi cizinec. Chlapo mnoho úrovní výš, „dostane na Večer květin?“ Pak vytrčila prst ci měli kulaté, pohledné tváře, černé vlasy a byli tak mladí, že jim a umlčila lorda Orneta. „Psst. Já chci slyšet odpověď od něj.“

sotva začínalo růst chmýří pod nosem. Oblečeni byli méně for-Proč jí na tom tolik záleží? napadlo mě a po pravdě jí přiznal, že málně, v černých livrejích jako nějací sluhové, ale o to zdobeněj-jsem se sem dostal díky „Marcovi“.

ších vestách a honosných pásech. Cizinec byl menší než většina

„A proč jste sem vůbec zamířil?“

lidí kolem, měl tmavší kůži, mandlové oči a na hlavě prazvláštní

„Proč ne?“ odvětil jsem. „Číst si můžu zítra.“ A zářivě jsem taburetku, byť jinak se přidržel formálního společenského obleku.

se na ni usmál.

„Marco,“ kývl jsem na lorda; pochybná hra se slečnou Zitou mi

„Tetinko,“ zastala se mě Zita, „proč toho muže tak týráš? Celou dodala nejisté sebevědomí, „madam, gentlemani, mé jméno je dobu byl zdvořilý a dělal mi velice příjemnou společnost.“

Kaspián Speculator. Drahý příteli, chtěl jsem vás seznámit s tou-

„To proto, že jsi zaslíbená jinému,“ utrhla se teta.

to křehkou bytůstkou. Je to slečna Zita Moorová z Ivreje.“

„Ale to já přece dobře vím, madam,“ ujistil jsem ji, „a nehodlal

„Vlastně se známe,“ řekl Ornet a políbil jí ručku. „Tedy, znám jsem jakkoliv poskvrnit posvátnost takového závazku.“

se s vaším otcem, slečno, a ostatně i tady s vaší tetičkou, která je

„Vážně ne?“ řekly tetička i neteř unisono, jenom každá trochu ji-stejně okouzlující jako vy sama. To je neuvěřitelné, jak jste vy-nak: lady Estenová podezřívavě, Zita zklamaně. Všichni ostatní rostla. Naposledy jsem vás viděl, když vám bylo deset let. Měla se rozesmáli a začali se mě zastávat:

jste na sobě bílé šatičky umazané od trávy. Běžela jste za psí-

„No tak, babičko,“ spustil jeden z mladíků, „nemuč toho mlá-kem a okázale ignorovala hubování své dobré paní matky.“ Zita dence, nevidíš, že jeho úmysly jsou stejně čisté jako naše?“

se začervenala. „Ale povězte,“ pokračoval lord, „jak se daří va-

„V tom případě bych ho měla nechat vsadit do okovů, aby zaživa šemu otci? A co panu bratru?“

shnil v podzemí,“ odfrkla si lady. „Vaše úmysly jsou nevinné asi

„Bratr umřel,“ řekla Zita. „Už před dvěma lety. Na souchotiny.“

jako pouliční pasák.“

„Ach… to je mi líto. Odpusťte mi mou neomalenou otázku.“

Mládenci se rozchechtali a onen třetí muž se lámanou latijou

„To je v pořádku, stalo se to dávno. Slzy smyl čas.“

optal: „Co to být pasák?“

„Jste tedy jediná dědička Ivrejského panství?“ zdálo se mi divné,

„To je muž, který se stará o nevěstky,“ vysvětlil mu Ornet.

že to Ornet tak zdůraznil.

„Aha, Whualrnot.“

30

31

„Ano, Whualrnot,“ usmál se lord. Vyřknul to složité slovo bez Kaknot se rozzuřil a pokusil se třetího džina zničit, ale mudrc jediné chybičky. Cizinec se rozesmál. „Právě pochopil já vaše mu pomohl uprchnout. Jediný, kdo zůstal, aby čelil bratrovu přirovní, dámo, vy pravdu máte! Ti dva jsou jako Kaknot a Do-hněvu, byla Domneta. Nejprve na sebe vrhali svá kouzla a pro-mneta, jako Kaknot a Domneta.“

měnili se do mnoha pitoreskních podob. Pak pochopili, že to Zírali jsme na něj a nikdo kromě lorda Orneta ho nechápal.

nikam nevede, a usmířili se. Stáhli své kletby a navrátili si původ-

„Pane Serpesothiane, dovolte mi, abych naše přátele zasvětil do ní podobu. Kaknot ale nikdy nezapomněl na své ponížení a při vašeho folklóru. Pan Serpesothian je z Korkonistánu,“ vysvětlil nejbližší příležitosti Domnetě její škodolibost vrátil. Ta se zase lord. Toto polobarbarské království leželo asi dva tisíce kilomet-pomstila jemu a on jí a tahle spirála naschválů se táhla dál, až oba rů na východ. „Kaknot a Domneta jsou součástí místní báje. Byli dovedla ke vzájemné nenávisti. Nakonec se střetli podruhé a tento džinové, tedy jacísi démoni, a zrovna tito dva se vyznačovali tokrát se zničili definitivně. Na světě po nich nezůstalo nic než nezvyklou potměšilostí. Dělali lidem samé naschvály – například ozvěny větru, který občas skučí tak, až připomíná něčí smích.“

jim splnili dvě přání a při třetím jim k zadku přičarovali prasečí

„A jak to dopadlo s tím mudrcem?“ zeptal se jeden z mladíků; hlavu, která hlasitě chrochtala pokaždé, když potřebovali na zá-netušil jsem, který je který.

chod. Jakési ženě zase přidali mužství a jednoho krále přivázali

„Démon si vzal duši, kterou mu mudrc přislíbil,“ pokrčil lord jeho vlastními vlasy k městskému chrámu. V noční košili. Hlavou rameny.

dolů. No, i já musím přiznat, že to pan Serpesothian a lady Esten

„A jaké z toho plyne ponaučení?“ zahalekal jeho bratr.

vyjádřili přesně, mladí bratříčci Estenovi, Luca a Mattia, jsou vý-

„Že každý dobrý skutek bude po zásluze potrestán…“ pokračo-lupky všech nectností.“ Oba „výlupci“ se s úsměvem uklonili.

val první a druhý dokončil:

„Jak to dopadlo s těmi démony?“ zeptal jsem se. Příběh mě zaujal.

„… a že když někomu dlužíš mentolky, netahej ho z bláta.“

„Nakonec doplatili na vlastní potměšilost,“ vysvětlil Ornet.

Pan Serpesothian se zase tvářil zmateně, příliš chlapcům ne-

„Asi bych měl zmínit, že Kaknot a Domneta byli sourozenci rozuměl.

a milenci zároveň.“

„Co soudíte vy?“ zeptala se mě lady Estenová. „Jaké se v příběhu

„Och, to je strašné,“ slečna Zita se zatvářila pohoršeně, lady skrývá ponaučení?“

Estenovou pohoršila spíše neteřina reakce. Chlapci se ušklíbli Zamyslel jsem se. „Primárně, že zlomyslnost plodí jen další zlo-a pan Serpesothian byl zvyklý. Mě to nepřekvapilo; znal jsem myslnost. Respektive že bolest vede jenom k bolesti.“

hodně bájí ze všech možných folklórů, věděl jsem, jak to v po-Tvář lady Estenové se začala kroutit do škodolibého úsměšku.

dobných příbězích chodí.

„To je všechno?“ zeptala se.

„V Korkonistánu to tak neobvyklé není,“ poučil ji Ornet. „Ale

„Ne. V tom příběhu je ještě něco. Něco, co zůstalo skryté pod abych pokračoval… Jeden mudrc uzavřel dohodu s jiným dži-povrchem. Něco moralizujícího. To, že stařec zachránil onoho nem. Nabídl mu svoji duši, pokud sourozence zničí. Třetí džin démona – džina, ačkoliv mu sám pak musel dát duši? Udělal to ale neměl takovou moc, aby je dokázal zahubit. Mudrc ho tedy pro čest? Ten příběh by nás nejspíš chtěl přesvědčit, že ano. Já si poprosil, aby svedl Domnetu. Džin se zeptal jak, a mudrc odvětil: ale myslím, že realita by vypadala jinak. Myslím, že mudrc džina

‚Řekni jí, že to bude skvělý žert na Kaknotův účet.‘ Džin souhlasil zachránil proto, že kdyby ho tam zanechal a Kaknot si na něm a Domnetě se nápad vyvést bratříčkovi nevinný žertík zalíbil.

vybil zlost, už by neměl důvod zlobit se na Domnetu. Vztek by Džin tedy svedl Domnetu a zařídil to tak, aby je Kaknot přistihl.

v něm vychladl jako ranní popel.“

32

33

Tetička uznale pokývala hlavou, Serpesothian zahalekal: „Vý-

„Ten sis ale taky nevychutnal.“

borně!“, Zita Moorová se do mě zavěsila a zvolala: „Ty jsi tak

„Byl silnější, než jsem předpokládal.“

chytrý,“ a bratři na sebe mrkli.

To už jsme došli k jídelnímu stolu a já si začal na talíř naklá-

„A žili šťastně až do smrti,“ řekl jeden.

dat, co se na něj vešlo. „Radil bych ti nepřehánět to,“ varoval mě

„Až na to, že už byli mrtví,“ přidal se druhý.

lord. „Teď rozhodně ne.“

Jenom lord Ornet se zdržel hlasitých projevů chvály. Teprve

„Proč?“ zeptal jsem se dřív, než mi samotnému došla drzost ta-když odezněly, do rtů zformuloval: „Bravo,“ a to tiché, skoro kové otázky.

nevyslovené slůvko pro mě znamenalo víc než všechno ostatní.

„Protože se blíží finále. Co ses dozvěděl o slečně Moorové?“

„Doufám, že se vám ten příběh líbil,“ chopil se Ornet slova, „teď

„Ech?“ moji první reakci přešel a já se zatím stačil vzpamatovat.

se vám ale musíme omluvit, volají nás pracovní povinnosti.“

Tohle byla další zkouška. „Její rodina má finanční problémy,“

„Kaspiana nám tu ale necháte,“ přivinula se ke mně Zita tak spustil jsem, „proto si Zita Moorová musí vzít barona Kroma.

blízko, jak jen bylo možné. Tetin pohled šlehl jako bič.

Té svatby se ale děsí; její nastávající má – údajně – sadomasochi-

„Je mi líto, slečno Moorová, ale to není možné,“ řekl Ornet, stické choutky. A taky pořádá sexuální orgie.“

„budu potřebovat, aby mě doprovodil.“

„Chtěl by ses účastnit?“ zašklebil se Ornet.

Díky Bohu. Díky Bohu!

„Ne.“ Pak jsem zaváhal a řekl: „Inu, vlastně ano.“ Ornet se upřím-

„Snad se setkáte ještě později,“ dodal.

ně rozesmál a začal mě odvádět od jídelního stolu.

Ne, nesetkáme. Teda doufám, že nesetkáme!

„Nabídl jsem slečně Moorové, aby za vámi přišla, Marco,“ tento-

„Co je to za hloupý nápad, pracovat na Večeru květin?“ utrhla krát jsem si dal na oslovení pozor, „kdyby jí Krom něco provedl.“

se slečna Moorová.

„Výborně. Ještě něco jsi zjistil?“

„Zito, chovej se slušně,“ zpražila ji tetička.

„Vím, že mají sídlo v průsmyku, že patří ke staré pohraniční Lord Ornet se však rozesmál. „To je v pořádku, drahá Rimie. Vaše šlechtě a že Krom má letní sídlo u moře.“

neteř má pravdu, je to hloupý nápad, kazit si prací takový skvost-

„Dobře. Co soudíš o její tetičce?“

ný večer. Bohužel, občas se nedá jinak. Kaspiáne, půjdeme?“

„Zdá se být zámožnější než její pan bratr. Myslím, že je vdova,

„Bylo mi potěšením,“ vyvinul jsem se slečně Moorové, políbil jí která si ráda vydržuje mladé zajíčky, ale jenom ty, kteří projeví ručku, pak se uklonil zbytku společnosti a po slovech: „Madam, opravdový talent. Taky myslím, že není ochotna dát svému bra-gentlemani,“ zamířil za lordem.

trovi peníze – není lakomá, spíš si myslí, že by mu tím uškodila.

„Ty už zase chceš jít kolem jídla?“ oznámil mi lord. Znělo to Předpokládám, že sám pan Moore udělal chyby, kvůli kterým otráveně.

o jmění přišel. Taky myslím, že mu teta chce doopravdy pomoc,

„Jak to víte?“

a věří, že sňatek jeho dcery s hrabětem Kromem bude pro rodi-

„Vidím, kam se díváš. Měl sis ty zákusky pořádně vychutnat.

nu výnosný. Myslím, že teta je inteligentní, poněkud prudérní, Další ti vybírat nebudu.“

ale rozhodně ne bigotní.“

„Když on na ně nebyl čas, sotva dvakrát jsem si kousnul a vy jste

„Výborně,“ lord Ornet vypadal potěšeně. „Co vévoda Strob?“

mi nabídnul doutník.“

„Šlechtic s rodokmenem dlouhým jako hlavní třída. Zdědil

„Měl jsi odmítnout.“

po předcích velký majetek, který zdařile investuje. Nevím, jak

„Doutník? Ani omylem.“

zručný je obchodník, spíš bych řekl, že preferuje kriminální me-34

35

tody, díky nimž se zbavuje veškeré konkurence. Jeho největší de-

„Upoutanou snad. Ne nehybnou.“