Marek Kettner

Syčák

2014

Syčák

Marek Kettner

Vydalo nakladatelství Backstage Books

roku 2014 jako svou 3. publikaci

Odpovědný redaktor Kateřina Pejšková

Obálka a grafická úprava Zuzana Dolejší

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

Vydání první

© Backstage Books, 2014

Děkujeme za koupi Markovy knihy. V případě, že nám chcete napsat, nebo cokoliv sdělit, směřujte prosím své postřehy na backstagebooks1@gmail.com

ISBN 978‒80‒88049‒08‒1 (formát EPUB)

ISBN 978‒80‒88049‒09‒8 (formát MOBI)

Obsah

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

I.

„To je ale pěkně hloupý jméno,“ poznamená jeden z kluků sedících na Petříně u sochy Jana Nerudy.

„Neruda? Co je na něm?“ zeptá se ho kamarád.

„No vždyť je úplně zbytečný. Jestliže se jmenuje Jan, tak je přeci jasný, že není Ruda. Navíc ani nebyl z Ostravy,“ vysvětluje první chlapec.

Má pravdu, ten chlapec. Mnoha lidem jejich jména nesedí a jiným naopak ano. A tomuhle borci jeho jméno přímo stojí.

Jmenuje se Syčák.

To je v podstatě Ježíš, pouze s vyměněnými několika všemi písmenky.

Jeho tělo si užívá kontakt se svěží voňavou trávou a jeho mysl na tom jinak není.

Tiše s kamarády rozjímá a k šumění větru se přidává jen jejich klidný dech. Přibližně po hodině ale Syčák najednou vyskočí na nohy a zvolá:

„Óóó... pánové! Mám nápad!“

„Jakej?“ zeptá se ho kamarád a nevytáhne si z nosu sloní slezinu.

„Takovej, co změní celej svět k lepšímu! Ty bláho, ale fakt že jo!“ odpoví agilně zasněně Syčák.

Neuskuteční se ani dvě dekády milisekund a už běží z kopce dolů. Ani se nezdržuje s vysvětlováním toho, co ho vlastně napadlo, kam letí a s omlouváním svého odchodu.

Rychle se doprodře vzdušným odporem do starých pražských uliček a v nejbližších hudebninách si pořídí kastaněty.

Dořine se domů a začne na ně intenzivně cvičit.

Dlouho ho pak kamarádi neuvidí. Na výzvy k setkání, husté v čase jako nožičky hřebenu na vši, reaguje vždy slovy:

„Promiňte, trénuju.“

Jeho mailovou schránku po čase počnou zamořovat nabídky různých flamengových kapel na spolupráci. Když pročítá asi dvanáctou zprávu, tentokráte od skupiny Zadupané Mušle, pokusí se, jako mnohokrát předtím, vzpomenout.

Vybavit si myšlenku o proměně světa, kvůli níž se rozhodl takto náruživě kastanětit.

Jenže dnes si poprvé nevybaví ani ň! Vybaví si pouze ď, ale o tom si je jistý, že v jeho vizi nefigurovalo. Nápad o zlepšení světa přeci nemůže obsahovat tak trapný písmenko, jako je ď.

Syčák se mračí, mručí a mne si spánky, snaží se a snaží si za Boha vzpomenout. Ale prostě to nejde. V mysli mu zní pouze přepečlivě artikulované ď, doprovázené nepřetržitým klapáním kastanět.

Po půli Boží hodiny snahu vzdá. Zhluboka se nadechne a...

„Konečně,“ vydechne.

V duchu poděkuje nepřetržitým kastanětováním podpořené zapomnětlivosti svého ducha, jež ho už na tuty zachránila od budoucnosti, v níž by se pokládal za spasitele zeměkoule.

Teď už může v klidu vyjít na ulici a také tak učiní.

První, koho Syčák na ulici potká, je paní, co vypadá jako učitelka, jež už si tři roky neuvařila cizrnu s kari a kakaovými boby.

Minou se a hned na to se Syčák otočí:

„Promiňte, paní...“ zavolá.

„Ano?“ zastaví se dáma.

„To mě necháte jen tak projít? Ani se mě nezeptáte, jestli už znám smysl života a zda ho náhodou nepotřebuju pomoci najít?“

„Co?“ vyletí dámě obočí nahoru tak razantně, že kdyby místo něj měla žiletky, přišla by o všechny vlasy. Civí a zareaguje až na třetí nádech:

„No... ale já taky přece nevím, co ten smysl života je.“

„Tak právě proto bychom se o tom měli pobavit, ne? A ne na sebe kašlat jako všichni ostatní,“ odpoví Syčák.

„Hele... o co ti jde?“ zeptá se na to podezíravě paní.

„O to, že podle mě je lepší mlčet o věcech, který víme a bavit se o těch co nevíme. Ne naopak. A přitom tuším, že nejpříjemnější by pro vás bylo maximálně spolu studovat aktuální stav počasí...“ vysvětluje Syčák.

„No tak to promiň, nevím, co tady zamejšlíš, ale já na tohle nemám tolik času jako ty. Tak se měj pěkně a zkus to s někým jiným, jo?“ pravila paní, jež si doopravdy nepřála, aby se měl pěkně, nechtěla, aby se takhle vyptával někoho jiného a času měla stejné relativní nekonečno jako on. Rychle mu ukázala záda a odešla domů za svým mužem, kterého doopravdy nemilovala.

Syčák to nicméně stejně zkusil. Respektive zkoušel. A po několika hodinách tázání zjistil, že smyslem života je pravděpodobně „Jdi do háje, blbečku.“

To, že takovéto činění se nikam nevede, pochopil již po třistašedesátidvou pokusech. Došlo mu, že na to jde nejspíše od sirného močálu a ne od lesa. Počal se tedy lidí na ulici ptát rovnou, zda nepotřebují s hledáním SŽ píchnout oni.

Dopídil se však pouze toho, že potřebují, aby se odebral na ještě nepříjemnější místo než do blíže nespecifikovaného háje.

V této chvíli snad musí být každému jasné, že po tolika nenaplňujících rozhovorech nemohl Syčák skončit jinde než v C&A. Logicky se rozhodl, že když už se od lidí nedozví SŽ, koupí si alespoň nové kalhoty.

Venku již na světlo Boží deroucí se noc jako kvočna snesla tmu. Večerem rozjitřené dámy plující obchodem dávají svým partnerům Syčáka za vzor. Jen ať se lajdáci učí, jak vzorně se má k výběru oděvu přistupovat.

Do převlékací kabinky si z důvodu příliš malé velikosti dvou druhů kalhot Syčák nanosil padesát dva párů z padesáti čtyř typů, které v obchodě číhaly. Každé poctivě vyzkoušel a po chvíli netečně odložil.

Když vykročil z kabinky s posledními džíny v ruce a nesatisFakovaným výrazem v obličeji, zeptala se jej v prostoru stojící prodavačka:

„Nepotřebujete pomoci s výběrem, pane? Omlouvám se, ale již brzy zavíráme...“

„To byste byla přelaskavě velehodná. Můžete mi prosím přinést ještě jednou ty první červené?“ povídá Syčák a prodavačka jako správná podavačka odkvačí.

Vrátí se s požadovanými riflemi a významným prohlášením:

„Tak doufám, že už se vám budou líbit!“

„Taky doufám. Tak se klidně podívejte, ať mi můžete poradit. Já se nestydím...“ praví Syčák a jme se soukat do kalhotic.

„No nic moc teda,“ okomentuje po chvilce výsledek svého snažení.

„Pane, ale vždyť vy jste si je oblékl obráceně! Prde... tedy jaksi zadkem dopředu!“ tak zní udivený komentář prodavaččin.

„A to vadí? Když jsem si je zkoušel obvyklým způsobem, tak mě žádné neuspokojily,“ namítne Syčák.

„Ale takhle vám už tuplem nebudou slušet!“ nedá se prodavačka.

„Ale mně přeci nejde o to, aby mi slušely!“ nedá se Syčák.

„Tak o co vám jde?“

„Abych v nich přišel na smysl života.“

„Aha... a to si myslíte, že vám v tom pomůžou kalhoty, nota bene obráceně nasazený?“

„No bez nich mi to nešlo, tak snad mám právo věřit, že se mi to v nich podaří.“

„Aha... a nebudete doufám chtít přinést zase všechny kalhoty, abyste si je mohl obléknout obráceně a hledat v nich smysl života?!“ zeptá se prodavačka a když vidí, jak se na ten dotaz Syčák zatváří, pošle ho na takové místo, z nějž se mu zježí chlupy i tam, kam ho posílali lidé dosud.

„Promiňte, ale to skoro zní, jako by zde váš obchod nestál proto, aby v něm lidé mohli hledat smysl života. Děkuji vám za tak přenádherný vtip! Já už vás nicméně raději nebudu obtěžovat a pro zbytek kalhot si dojdu sám,“ dí Syčák a odebere se do vybírací části šopu.

Jeho kroky zpět ke kabinkám ovšem zarazí dva nařachaní pánové v naleštěných oblecích, kteří se před ním vynoří jako přehlédnutá stopka.

Iniciativně se chopí vlády nad jeho cestou životem a nasměrují ji ven z obchodu.

„Vy už jste se nemohli dívat, jak ten smysl života hledám špatně, tak mě vedete tam, kde ho konečně najdu?“ ptá se jich Syčák nadšeně a místo odporu je pobízí, aby ho tam dotáhli rychleji.

Odpoví mu silným postrčením ven ze dveří a jejich bryskním zabouchnutím a zamčením.

Syčák se zamyslí a dopěje k závěru, že je odhadl nesprávně. Ani teď mu ten SŽ nedochází.

Rozhlíží se po ztichlé ulici a zbývající drobky lidí, jež by mu mohly o smyslu něco povědět, mu prchají před očima ze tmy domů za zavřené dveře. Ani nemůže zkusit, zdali tajemství smyslu nerozluští lépe s vrtačkou v ruce, chalvou v ústech, či prostřednictvím mimosmyslové komunikace s akvarijními rybičkami. Blízké kutilství, ruské speciality, zverimex a všechny ostatní obchody předběhly CéÁčko v uzavření se.

Otevřená zůstává už jen hospoda se svou pípou. Syčák hledí na její vývěsní tabuli a pamatuje si, že pivo již mnohokráte zkoušel. Je si vědom, že by díky němu na SŽ skutečně přišel.

Do rána by jej ovšem zase zapomenul. Hospoda tedy také nepřichází do úvah.

Jeho pohled už se neměl kde uchytit a tak se jako pes vrátil k němu samému. Za pár okamžiků Syčákovi pověděl:

„Podívej se taky, co se s tebou děje kámo. Jsi tam, kam tě všichni poslali. Je ti smutno!“

„No jo. Tak to je výbornej důvod začít mít radost, co myslíš?“ zeptá se svého pohledu Syčák.

„Co?! Takhle to přece nefunguje. Jseš smutnej. To je důvod bejt smutnej, ne mít radost!“ odpoví pohled.

„No jo. Tak to bych tady měl přestat blbnout a vyrazit někam umřít, co myslíš?“ praví Syčák.

„No počkéj! To je zas trochu přehnaný, ne?“ ptá se pohled jako holka – čili pohlednice.

„No jo. Máš pravdu, nefunguje to tak. Ale aspoň je to trochu vzácný, bejt smutnej, ne? Zkus si jindy začít bejt smutnej, jenom protože chceš. To už spíš vytvoříš sochu Davida z kravskýho lejna. Tak snad bych měl využít příležitosti a bejt ještě smutnější, nemyslíš?“ optá se zase Syčák.

„Cože? Co? Co to tady na mě zkoušíš? Ty jseš prostě smutnej. To je všechno,“ rozčílí se čím dál zmatenější pohled.

„Co TY tady na mě zkoušíš? Já tě přece budu poslouchat kdykoliv, i když budu mít radost!“ kontrapromluví Syčák.

„Vážně?“

„Jo, tak si přestaň hrát na holku a už mi neopakuj, že jsem smutnej, protože to já vím. A pojď se radši někam hnout. Už mě napadlo, kam ten smysl jít hledat!“ debata je ukončena a Syčák cítí, jak ho něco, co dost dobře nejde uchopit, pláclo do nastavené ruky.

Nejlepší bude zeptat se někoho, kdo žije již velmi dlouho a přesto se na smysl života neptá a nikdy ho nevidíš se klátit, myslí si Syčák. Takovej někdo musí určitě SŽ znát, jinak by nevydržel žít v klidu a s rovnýma zádama tak kurevsky dlouho.

Rozhlédne se a vyrazí ke stromům. Kinského zahrada je už sice zavřená, ale na ulicích stále zbývá stromů spousta. To je vynikající důvod zajít do Kinského zahrady.

Přes zeď se dostal jako lasička leguána, neztratil ani tři třetiny tří trojsekund a už se rozeběhl k nejbližší bříze optat se na SŽ.

Vysloví tu otázku a valí oči, cuká rukama, potí se, nadskakuje, zkrátka dává bříze všemi mimoverbálními prostředky najevo, jak žízní po odpovědi.

Bříza otázku vyslechne a všemi svými mimoverbálními prostředky mu dá najevo, že jí nestojí ani za to, aby mu dávala všemi svými mimoverbálními prostředky cokoliv najevo.

„Och né, to je ale smůlice,“ povzdechne si Syčák a vyletí k blízké borovici. Stejná odezva. Buk. Stejná odezva. Jilm. Stejná odezva.

Již po třistadvaapadesáti pokusech Syčákovi stále nedošlo, že na to jde zase od sirného močálu a ne od lesa. A že pokud jde o stromy, je na to potřeba jít od lesa tuplem. Jediné, co ho zachraňuje je fakt, že ho nemohli poslat do háje, neb již se v háji nacházel. A jelikož si uvědomili, že takto by je zde otravoval až do Božího konce Božího světa, nezbylo jim, než mu podat pomocnou větev.

„Proč bych se s tebou měl bavit?“ zazní Syčákovi v hlavě odpověď poté, co se na SŽ otáže krásného rozložitovelikého platanu.

Hm. Teď bych se měl asi divit, napadne ho. To by ale bylo nudný a na dlouho. Tak to přeskočím a pojďme rovnou na ten smysl.

„No jo, já vím, že tě lidi přehlížej, nebavěj se s tebou a že tě to asi štve. Ale já tě obdivuju – takovou dobu žít a nikomu neublížit, na nikoho se agresivně nenaštvat, nikomu nezávidět... To žádnej člověk nedokáže. Vím, že jsi mnohem dál než já, ale proto se tě právě ptám – abych už tě tupě nepřehlížel a snad ti i porozuměl,“ praví platanu v odpověď.

„Hmm...“ vyteče mu netečná odezva v mysli.

„No jo, já vím, že ty přede mnou nic neskrejváš a já tu stojím utopenej ve dvou vrstvách oblečení...“ praví Syčák a kompletně se svlékne.

„Hmm...“ stejná reakce.

„No jo, já vím, že ty v klidu necháš psy, aby na tebe čůrali a já nechápu jaký to je, páč to nezvládám,“ řekne Syčák, jenž si právě všiml zatoulaného vlčáka. Přivolá ho k sobě a nehybně vyčkává, zda zvíře samo pochopí, co má učinit. Jedinou vlčákovou tendencí je však tulit se k Syčákově noze. Ten po půl minutě ztratí trpělivost, místo psího čumáku si představí obličej Václava Klause a zatváří se jako Miloš Zeman.