BACKSTAGE

BOOKS

MARTIN ŠPATENKA

SKRYTÉ

NÁRODY

Martin Špatenka

Skryté národy

© Martin Špatenka, 2019

© Toman Martin – Backstage Books, 2019

ISBN 978-80-88049-88-3 (formát PDF)

V každém z nás dřímá představa, že na planetě nejsme zcela sami. Existuje nespočetné množství zajímavých důkazů, jak byl kdesi na Zemi spatřen zvláštní přírodní jev. Většina lidí si jako první vybaví UFO – velké létající talíře ovláda-né mimozemšťany. Ale vědci pro ně mají vždy vysvětlení. Sem tam nějaké vojen-ské cvičení nebo právě přírodní jev. Ale co když přírodní jev není jen přírodním jevem? Co když byly vyvolány úmyslně? V dnešní době již existuje technika, která je natolik pokročilá, že i nepatrné úniky neznámých energií začínají být moni-torovány a hodnoceny jako prozkoumání hodné. Bohužel konzervativci si jich nevšímají a jevy stále řadí mezi ony přírodní zázraky.

Hrstka absolventů začala pátrat, odkud se vlastně pozoruhodná energie bere.

Ale všechno začíná u mě doma…

Kapitola 1

Sedm hodin ráno a venku už pěknou dobu svítí slunce. Na randál z ra-diobudíku bych už běžně vstal, ale zákon schválnosti na sebe upozornil právě v den zkoušky. Vypadl proud a budík se přenastavil. Ne, že by se přenastavil čas, který určuje moment aktivace budíku, ale šly asi o hodinu později, a to pro mě mohl být velký problém. Nebýt toho dech beroucího slunce, asi bych se nevzbudil. Zvedl jsem se úplně propocený a se zrychleným tepem rychle zatáhl žaluzie. Mžouravým pohledem jsem propíchl budík a ciferník stále problikával. Došlo mi, proč radiobudík nespustil svou každodenní píseň a podíval jsem se rychle na hodinky, že jsem ani sám nevěřil, jakou rychlostí jsem hodinky ze stolu popadl.

Byl jsem jediný z trojice budoucích absolventů, který zatím nepodstoupil závěrečnou zkoušku. Když jsem zjistil, že nemusím panikařit, svižně jsem se zvedl z postele, oblékl si tričko a kraťasy a poté seběhl dolů do kuchyně.

Tam už byla připravená snídaně i všichni členové rodiny. Matka, po které jsem měl jméno, mi připravila vydatnou snídani, míchaná vajíčka s chlebem namazaným máslem.

„Už jsem myslela, že pro tebe budu muset nahoru skočit a vzbudit tě,“

řekla jako vždy hlasem unaveným, ale plným optimismu.

Mám ještě dva sourozence: Tomáše a Petra. Petr, nejmladší dvouletý blonďáček, o ten vší rozruch neprojevoval sebemenší zájem. Dvanáctiletý Tomáš, také blonďák, který byl v pubertě, měl nekonečné množství otázek na všechno, co ho strašně zajímalo, ale mě ne. Všichni mě pozdravili a pokračovali ve snídani. Otec, jako každé ráno, byl už dávno v práci. Usadil jsem se u stolu, na místě, kde byl talíř ještě plný, a bylo vidět, že vajíčka jsou stále teplá. Bez zbytečných řečí jsem se pustil do snídaně.

- 5 -

Mamka se mě z ničeho nic zeptala: „Tak co, jak se cítíš před velkým finále?“

Polkl jsem poslední sousto, napil se mléka a odpověděl: „Jako každý jiný den. Jen další test, už aby byl hotový, ale musím přiznat, že si nedokážu představit, že bych to neudělal.“

„Zabalila jsem ti tady malou svačinu, kdybys potřeboval doplnit energii, a pití si kup,“ starostlivě odpověděla matka a položila k balíčku jídla nějaké peníze.

Po snídani jsem se ještě vrátil do svého pokoje a vzal to přes koupelnu, tam jsem strávil asi pět minut a šel jsem do pokoje hodit na sebe oblek.

Musím přiznat, že jsem si ho bral jen proto, že jsem musel. V tom vedru venku to byla sebevražda. Když jsem se konečně nasoukal do toho obleku s bílou košilí a uvázal proužkovanou kravatu, vzal jsem si tašku přes jedno rameno, kde jsem měl skripta pro případ nouze, a vyrazil jsem. Když jsem vyšel z domu, oslepilo mě opět proklaté slunce.

Rozkoukal jsem se, vtom lehce zafoukal vítr, pohladil mou tvář a já si v duchu slíbil: „To musím dát za každou cenu!“

Ve stejnou chvíli mi přišla zpráva na mobil. Byla od kamarádky Lenky:

„Hodně štěstí, všichni ti věříme, že to dáš, počkáme na tebe po zkouškách před školou, pá pusu pro štěstí.“

A jako by byli dohodnutí, hned nato přišla druhá, tentokrát od Jakuba.

Byli to mí nejlepší přátelé. Já bych se pro ně rozkouskoval stejně jako oni pro mě. Také jsme spolu pracovali jako tým, což hodně pomohlo utvrdit naše kamarádství.

„Tak ti držím palce prde, už se těším, až to oslavíme. Zatím čau, uvidíme se, až to budeš mít za sebou!“

Co jiného jsem mohl čekat, zase by šel pařit. To je celý on, ale zase díky němu nehniju doma.

Bydlel jsem v Teplicích a do školy musel dojíždět až do Prahy, což bylo asi sto kilometrů daleko. Zkoušku jsem měl až odpoledne a na koleji v Praze se mi nechtělo zbytečně čekat, tak jsem se rozhodl, že si udělám vlakem výlet před zkouškou. Cestou na nádraží jsem si ale uvědomil, že jsem nějaký čas ztratil tím, jak dlouho jsem se probouzel, a přidal do kroku. Když jsem přišel na nádraží, šel jsem se ujistit, že vlak ještě nejel a zdali nemá nějaké zpoždění.

Téměř na minutu přesně přijel meziměstský rychlík a cesta mohla začít.

- 6 -

Měl jsem to štěstí, že kupé bylo zcela prázdné. Sedl jsem si, zatáhl závěsy a vytáhl skripta, že si připomenu nějaké důležité věci, které by mi mohly dělat problém. V tu chvíli mě vyrušilo zaklepání na okno.

Úplně jsem zapomněl na průvodčí, otevřel a omluvně řekl: „Dobrý den, omlouvám se, úplně jsem zapomněl.“

Ale ona s mojí omluvou nebyla moc spokojená: „Co si to dovolujete zatahovat, když nastoupíte, jak já mám potom vědět, jestli tu není někdo na černo!?“

Omluvil jsem se znovu a podal přitom průvodčí svoji jízdenku. Ona si tak nějak odfrkla, zkontrolovala jízdenku a už chtěla opět něco spustit, ale já jí do toho skočil s prosbou: „Můžu vás poprosit, jedu na zkoušku a rád bych se na to ještě podíval. Potřeboval bych na to klid, nebudu zamykat, ale rád bych tu zůstal sám, co nejdéle to půjde. Šlo by to prosím?“

„Ale když bude hodně cestujících…“

„Je jasné, že potom mám smůlu…“ skočil jsem jí tentokráte už do řeči.

Ona kývla a zavřela za sebou. Zatáhl jsem si a pokračoval v listování ve skrip-tech. Slunce bylo naštěstí na druhé straně vlaku, takže v kupé nebylo až tak velké horko a studený vánek proudil dovnitř přes otevřené okno. Bylo to příjemné probuzení. Pustil jsem se do opakování učiva, abych využil veškerý čas své samoty ve vlaku.

- O mých kamarádech -

Zatímco jsem byl na cestě do Prahy, tam už běžel život na plné obrátky.

Až na jednoho člověka, samozřejmě Jakuba. Ten se ještě válel v posteli, když přál svému nejlepšímu kamarádovi k úspěchu u zkoušek. Samozřejmě hned, jak ho uvidí, mu řekne, v kolik vstával a že přesně tohle ho čeká alespoň pár dní po složení státnic. Zvedl se ze své postele v pokoji, kde byla ještě jedna postel. Jeho spolubydlící byl už ve škole, takže byl sám. A taky měl spolubydlící odjet domů, což mu vnuklo myšlenku, že si spojí postele, protože až se vrátí z oslavy, určitě nebude sám.

„To bude dneska den,“ uchechtl se. Oblékl se a hodil do sebe něco k sněd-ku. Jakub toho moc doma neměl, takže snídal zbytky, co přinesl z večera, nic

- 7 -

jiného nebylo. Ještěže už to byly poslední dny, které v tom bytě tráví. Už ho čekala práce v mezinárodní bance… Ani nevím, která to je, nikdy o tom moc nemluvil. Když spořádal snídani a lá co dům dal, řekl si, že asi uklidí… Tahle myšlenka ho napadla jen proto, že večer očekával dívčí společnost.

Když začal uklízet, uvědomil si: „Sakra, ta holka bude nalámaná, tý bude jedno, jakej je tady bordel.“ Takže jen rychle zametl, pro případ válení se po zemi, spojil ty postele, tak nějak na oko ustlal, uklidil zbytky jídla na stole, ale s umytím se neobtěžoval, to napíše spolubydlícímu, než odjede. Jako vždy byl vyčůraný jako díra do sněhu, takže nic nového pod sluncem. Když už si myslel, že na nic nezapomněl, šel si ulevit na záchod.

Při příchodu na toaletu až zděšením vykřikl: „What the fuck?!“ Vážně to bylo hrozný, na zemi flek od poslední kalby, když se netrefil do záchodu, a na prkýnko by si člověk nesedl ani přes kilo papíru. Samozřejmě že to musel hned vyfotit a ukázat mi, jak moc se těší, až vypadne. Plánovali jsme, že spolu budeme bydlet do doby, než si někdo někoho najde nebo než prostě bude chtít vypadnout. Záchod zamknul hned, jak vykonal svou nutnou potřebu, a klíč hodil za sebe tak, aby neviděl, kam dopadl.

„A je čas vyrazit, cílové místo na večer!“ S radostí sebral z botníku klíčky od bytu a vyrazil do ulic.

Zatímco Kuba procházel každou hospodu a kluby, kde by mohli slavit, Lenka byla celá netrpělivá, jak dopadne moje zkouška. Hnědovlasá kráska s decentními brýlemi byla tak nervózní, když uklízela ve svém pokoji na koleji, jako by na zkoušku měla jít sama. Těšila se, až to budu mít za sebou a všichni to půjdeme ve velkém stylu oslavit. Byla nervózní, ale i přesto měla dobrou náladu, hlavně díky blížícímu se večeru. Přemýšlela, co bude dělat, než bude po zkoušce. Tak ji napadlo, že by mohla počkat na nádraží, než přijedu, a doprovodit mě do školy. Douklidila a šla se vykoupat. Vyžehlila si vlasy, což se mi obzvlášť zamlouvalo, hodila na sebe zelené tričko s řádným výstřihem, bílé tepláky se zelenými proužky po stranách a navoněla se svým nejoblíbenějším parfémem, stříbrnou Charlie. Jakmile byla sama se sebou spokojená, obula si nové sportovní tenisky a vyrazila na nádraží, aby stihla můj příjezd. I když předpokládala, že vlak bude mít zpoždění, nechtěla pro-švihnout šanci na hezké překvapení.

Když se blížila dvanáctá hodina, podíval jsem se z okna a hned jsem věděl, kde jsem – Praha. Kupodivu jsem zůstal celou cestu ve vlaku sám, ale

- 8 -

byl jsem na sebe naštvaný, protože ani tak jsem celý čas nevyužil k učení. Asi po hodině jízdy mě začaly pálit oči, promnul jsem si je a hned nato otevřel, ale netrvalo dlouho a odložení skript na stoleček způsobilo, že jsem jednoduše usnul. Po probuzení na poslední půl hodinu nemělo cenu něco otevírat, tak jsem už jen rozjímal a čekal, až dorazím. Sbalil jsem všechny věci zpět do báglu a rozhrnul závěsy u kabinky. Ve vlaku jako by stále nikdo nebyl.

Zvláštní. Vstal jsem, abych se protáhl, protože jsem celou cestu seděl a už mě z toho bolel zadek. Když už jsem viděl známé budovy a silnice, popadl jsem tašku a vyrazil směrem ke dveřím. Vlak přijížděl na nádraží, když jsem na nástupišti zahlédl krásnou holku, jak tam na někoho čeká. Vystoupil jsem z vlaku a světe div se, ta úžasná slečna míří ke mně. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že je to Lenka. Poznal jsem ji podle jejího krásného úsměvu, opravdu jí to slušelo. Vlasy jí nespoutaně vlály ve větru a celou dobu měla na tváři úsměv jen pro mě. Přiběhla, objala mě a povídá mi:

„Ahoooj, tak co, jaká byla cesta? Doufám, že ses učil, protože teď se učit už nebudeš!“ A to měla pravdu.

„Čauves!“ odpovídám na její přivítání. „Docela překvápko, že ses tu objevila už teď. Takže předpokládám, že se o mě budeš starat,“ říkám s úsměvem.

„To si piš, ať jsi do tří v klidu!“

Vyrazili jsme z nádraží rovnou do centra města a hledali nějaké posezení.

Oběma naráz nám spočinuly oči na skvělé zahrádce s deštníky a květinami kolem celé terasy. Lenka mě vzala za ruku a hned mě tam odtáhla. Objednali jsme si na osvěžení kolu a minerálku a hned na mě začala sypat otázky, jak jsem se připravoval a jak to zvládám, že to musím udělat a vlastně to samé, co jsem si už vyslechl doma. Čas letěl nezastavitelně rychle a než jsme se nadáli, patnáctá hodina byla za dveřmi. Zaplatili jsme a upalovali do školy. Nedaleko od školy se se mnou Léňa rozloučila a popřála mi hodně štěstí.

Když jsem dorazil do školy, sevřel se mi žaludek. Padl na mě strach a obavy, co když to neudělám. „Teď už s tím stejně nic nezmůžu, takže to buď dám, anebo ne,“ povzbuzoval jsem se v duchu.

Zkoušku jsem nakonec neudělal, ale i přesto se šlo slavit. Konec školy, no ne? Byl jsem rozhodnutý, že znovu celý teror absolvovat nehodlám.

- 9 -

- Oslava -

Kuba vybral ten nejlepší podnik, který by si mohl chlap přát, navíc tam měl vystupovat můj spolužák ze střední školy, a to jsme si nemohli nechat ujít. Šla s námi samozřejmě i Lenka, ta se holt musela podřídit, anebo nejít.

Nechci si fandit, ale vzhledem k tomu, že se šlo „slavit“ kvůli mně, tak samozřejmě zatnula zuby a šla se bavit s námi. Při vstupu do klubu se moje i Kubovy oči rozzářily, ale Lenčina tvář jako by najednou pocítila silnější gravitaci.

„Ale co, alespoň bude sranda, když budu vypadat, že jsem na holky!“

řekla z ničeho nic a odlehčila situaci smíchem. Popadla nás, zatáhla k baru a vykřikla: „Tak se hněte, přeci nebudeme na suchu!“

Všude kolem nás tancovaly slečny v erotickém prádle, ale i bez něho.

Obsluha nahoře bez chodila okolo nás s podnosy, každou chvíli jim někdo za tanga zastrčil bankovky všelijakých hodnot. Jakmile jsme si objednali, přišla za námi jedna ze spoře oděných dam a povídá:

„Když vezmete tady tu vaši kamarádku, tak vám dám slevu na taneček!“

a svůdnými pohledy nás všechny, včetně Lenky, sjela očima. Tak jsme jí řekli, že tak za hodinku bychom do toho šli. Řekla nám, kde se sejdeme, odešla s úsměvem na tváři, při otočce hodila vlasy a mrkla na Lenku.

„Asi se jí líbíš, hele!“ křičím na ni skrz ten hluk.

„Hm,“ odvětila mi, sjela ji pohledem a odvrátila zrak zpět ke svému na-rudlému drinku, který dostala od barmana jako pozornost. Zřejmě jsem se spletl, že by si to užívala, ale v tu chvíli mi to bylo jedno.

Pařilo se do brzkého rána, nakonec jsme po dvou hodinách odešli a přesunuli se někam, kde se to nehemžilo tolika nahými těly. Přeci jen jsme si chtěli užít společné zážitky.

Druhý den ráno bylo děsný, měl jsem bolehlav, jaký jsem v životě nezažil, ale jedno překvapení mě přeci jen čekalo, Lenka ležela vedle mě. Bylo to hezké, ale nedokázal jsem si představit, že bychom spolu chodili. Bál jsem se, že bychom ztratili naše suprové kamarádství. Hned, jak to bylo možné, jsme si řekli, že to byla jen oslava a nebudeme nic měnit. Alespoň prozatím.

- 10 -

- Po prázdninách -

Jakub i Lenka po prázdninách nastoupili do nových zaměstnání. Zatímco Jakuba přijali v Komerční bance, Lenka se stala učitelkou. Já, jako správný IT geek, jsem pracoval už během studií v celosvětové telekomunikační firmě.

Bydlení jsme měli taky skvěle zařízené. Všichni tři jsme bydleli v pronajatém bytě dohromady, takže se mohl začít žít život, na který jsme se údajně při-pravovali.

První pracovní den nebyl zrovna takový, jak si ho Lenka s Jakubem představovali. Přes den byla tma jako v noci a kapky deště byly hlasitější než samotné hřmění. Při takovém počasí se člověku ani nechtělo vstávat. Kdyby nikdo z nás nemusel do práce, všichni se válíme v posteli. Bohužel povinnosti čekaly na každého z nás. Sedli jsme si ke kulatému stolku s rozviklanýma nohama a otráveně čekali na uvaření vody na čaj. Vážně, nikomu se nechtělo vůbec nic dělat. Lenka vstala od stolu a přešla k lince, protože už slyšela, jak v konvici vře voda, ale kdybych nevěděl, že je to konvice, řekl bych, že to je bouřka. Udělala sobě kapučíno, Kubovi kafe a nakonec mně ovocný čaj.

Tak nějak jsme neměli nic k jídlu, takže jsme si snídani potom museli koupit cestou do práce. Dopili jsme svoje ranní šálky a já s Lenkou jsme se šli obléct, Kuba měl zvyk oblékat se hned, jak vstane, jen my dva jsme tam seděli v nočním úboru, já v pyžamu a Lenka v takové sexy košilce. Trochu mě uváděla do rozpaků, proto jsem do sebe čaj doslova nalil. Samozřejmě jsem se opařil, ale nadávat jsem mohl akorát sám sobě. Šel jsem se raději obléct. Stejně jsem pořád měl oči upřené na její krásné tělo. Kuba si dělal věčně srandu, jako bychom spolu s Lenkou něco měli, ale my jsme byli možná raději slepí.

„Mákněte, nebudu tady čekat věčně, ještěže vás není slyšet.“

„Ty jsi blbej, viď?“ osočila se Lenka. A Kuba se jen zasmál.

Cestou jsme se zastavili v pekárně a koupili si snídani, na kterou jsme se všichni těšili. Lenka si dala tvarohový šáteček a my s Kubou čokoládové koblihy, byly fakt výborné. Skoro jsme litovali, že musíme z pekárny odejít.

Počasí bylo úmorné. U metra jsme se rozdělili a každý šel do své práce.

Když jsem v práci přišel ke svému stolu do svého koutku, připadal jsem si jak v americkém filmu. Tři stěny, počítač a hromada papírů. No, alespoň jsem měl klid. Vtom mám pocit, že za mnou někdo stojí. Otočím se, ale

- 11 -

nikdo tam nebyl, jen stín od nedaleké květiny. Tak se vracím ke stolu zpět a spouštím počítač. Ale v tu chvíli už za mnou opravdu někdo stojí. Otočím se, a koho nevidím, šéfík.

„A vy jste kdo?“

„Dobrý den, jsem nový zaměstnanec, Martin Špatenka, starám se o da-tabase marketing.“

„Jo, ten zelenáč, tak to se u mě za deset minut stav pro nějakej materiál, ať se nenudíš. A vítám tě tady u nás,“ s úsměvem mi potřásl rukou.

Byl to takový vazoun, spíš tlustý, ale šel z něj respekt. Byl to šéf mého oddělení, které se staralo o potenciální zákazníky.

Když jsem se vrátil s materiálem do svého koutku, nemohl jsem si nevšimnout jedné zvláštní události na internetu, která byla nějak strašně složitě popsána jako fyzikální jev, prostě silná bouřka. Mraky se shlukly do takového nepravidelného kruhu a ve vnitřní části kruhu těch mraků byla silná bouře.

Tyhle bouřkové mraky byly naštěstí nad polem, kde nikdo nebyl, protože každý blesk, který udeřil, padl vždy až na zem, takže bylo velké štěstí, že to nebylo v nějakém městě nebo vesnici. Podíval jsem se trošku dál, protože mě z nějakého důvodu zajímalo, jak je možné, že ten kruh mraků urazil cestu v jednom směru v perfektní přímce a v podstatě během dvaceti sekund se rozplynul. Zvláštní, to mraky normálně nedělají, pomyslel jsem si. Ale hodil jsem to za hlavu a pokračoval ve svém vytváření selection listů pro externí call centra a pro potřeby interních analýz.

Po práci jsem byl značně vyčerpaný. Ne že bych ze sebe vydal tolik síly, ale spíše mi nuda ubrala tolik sil, že jsem se těšil do postele. Venku pořád pršelo, i když už neburácely hromy a blesky. Stále to na náladě nepřidalo.

Když jsem vyšel ven, překvapilo mě, jaké bylo dusno. Z nebe padaly provazy, ale jako bych byl znovu na pláži v Chorvatsku a snažil se usnout ve stanu ve čtyřicetistupňovém horku. Vyrazil jsem domů, abych si sbalil věci do posilovny, kde jsem se měl sejít s Kubou. Po příchodu domů jsem zaznamenal značné smradlavé dusno v našem bytě, tak jsem otevřel okna na větračku.

Cestou do posilovny se nestalo nic zvláštního, až na jednoho staříka, který stál v temné uličce a mumlal si něco pro sebe. Vypadal fakt zvláštně, tak jsem zrychlil, protože jsem nestál o kudlu v zádech. Bůh ví, co to bylo zač a kolik jich tam bylo. Dorazil jsem do posilovny a už z dálky jsem viděl, že na mě Kuba už čeká.

- 12 -

„Tak co, jak bylo? Cos dělal?“ ptá se mě Kuba.

Podívám se na něj znuděně. „Jako vždycky, bylo to v pohodě, ale celkem nuda. Musíme se rozhýbat, jinak chcípnu.“

„Moje řeč, já to taky neměl zrovna dvakrát zábavný,“ přitakal mi a vyrazili jsme dovnitř. Fakt jsme se zničili a teď už jsme měli důvod být unavení.

Vyrazili jsme domů skrze závěsy vody a pro změnu byla zase zima, nebo spíš bylo vlhko tak velké, že nám ochlazovalo těla a dávalo nám ledový pocit zimy.

Když jsme dorazili domů, Lenka tam už byla a překvapení pro nás bylo, když jsme měli teplou večeři na stole. Sice to nebylo domácí jídlo ale čínské nudle s nějakou masovou směsí, ale bylo to to pravé ořechové pro naše prázdné žaludky. Spokojeně jsme se natáhli a ve vteřině byli všichni tuzí.

Druhé ráno nebylo tak pohodové jako předešlé, voda se nevařila, snídaně nebyla, i když ta nebyla ani včera, všichni pospíchali, aby stihli dorazit včas do práce. Už to nebyla taková pohodička. Hlavně ten stereotyp. Každé ráno probíhalo úplně stejně. Pořád dokola, jak u blbých. Když jsme se konečně propracovali až k víkendu, všichni jsme rádi vyrazili zpátky k rodičům na odpočinek.

- Návrat domů na víkend -

Cesta zpátky probíhala v obzvláště dobré náladě. Seděli jsme ve vlaku a všichni se spokojeně usmívali.

„Co budete dělat celý víkend?“ ptám se jich.

„Půjde se pařit, co by se dělalo? Půjdeš taky, ne?“ odpoví Kuba.

„Ani ne hele, radši si odpočinu hezky doma a pořádně se nadlábnu nor-málního jídla, chápeš ne?“ odpovídám s úsměvem.

„A co ty, půjdeme zapařit?“ ptá Kuba se Lenky.

„No půjdu, ale ne s tebou.“ A také se usmívá. Možná se směje, bůh ví.

Když jsem dorazil domů, všichni byli zklamaní, že jsem neúspěšně dokončil studium, ale nedali to na sobě znát. Hned po příchodu jsem se mohl naládovat pořádným jídlem od maminky. Prostě od ní je vždy všechno perfektní. Ale ostatně takhle to cítí každý od vlastních rodičů, protože to mají od narození a jsou na všechno zvyklí. Nedokážete si představit, jak jsem se

- 13 -

těšil na svou postýlku. To byla snad první věc, co jsem udělal, lehnul si a prožil takový ten pocit. Znáte to, dolehnete a uvolníte celé tělo, v tu chvíli cítíte, jak se příjemně roztahuje páteř a ta vůně domova… Prostě ráj. Sem se mi bude vracet vždycky snadno.

* * *

Druhý den jsem zabrouzdal na internetu do větších podrobností o té bouřce. Zjistilo se, že blesky, které dopadaly na stejné místo, spálily vše v okruhu metru, ale nic víc. Jako by je pohltil nějaký vodič a zavedl ho přímo do země jako hromosvod. Naštěstí se nikomu nic nestalo ani potom, takže více informací jsem se už nedozvěděl. Jako by to vůbec nebylo divné.

Problém byl, že mi to nedalo klid, přemýšlel jsem nad tím celý den. Zkusil jsem najít podobné události i jinde ve světě, něco, co bylo nevysvětlitelné a nikdo to moc neřešil. Našel jsem hromadu takových událostí. A hodně se jich soustředilo kolem bermudského trojúhelníku. Takže se to smetlo jednou větou, a to, že za to může záhadný bermudský trojúhelník.

„Nesmysl,“ pomyslel jsem si, „to bude určitě výsledek nějakých tajných experimentů, jak ovlivňovat počasí nebo něco podobného.“

Když jsem se pak zamyslel, uvědomil jsem si, jak bláznivé to bylo vůbec na něco takového pomyslet. Zavřel jsem to a šel jsem si vyběhat konspirační teorie z hlavy.

Víkend uběhl, jako kdyby žádný nebyl, a už se jelo zase do Prahy.

- Zpátky do práce -

Po příjezdu do bytu to nebylo úplně ideální. Jak to nazvat slušně, bordel.

Tak jsme začali uklízet… Horší než na koleji to teda nebylo, ale fakt se mi uklízet nechtělo…

Jakmile jsem byl zase v Praze, vzpomněl jsem si na ty události a začalo mi to strašně vrtat hlavou. Jakou mají příčinu všechny ty jevy? Nikdo to nedokáže vysvětlit jasně a stručně. Hromada vědců v diskuzích hovoří o těchto problémech, ale nikdo se nikdy nikam nedostane. Názory jsou tak odlišné,

- 14 -

že se z toho nedá udělat celistvý obraz. Navíc vždycky, když už se to někam dostává, celé vlákno diskuze se najednou utne a přestane se o tom mluvit.

To mě víc a víc nutí myslet si, že za tím stojí někdo vlivný nebo nedej bože armáda. Známe to z amerických filmů, ne? Klasika. Tak jsem zabrouzdal po internetu, zkoušel jsem hledat něco ve smyslu ovládání počasí. A co jsem nenašel – HAARP kontrola a ovládání mysli. Několik diskuzí a taky videí. Samozřejmě jsem si je hned začal pouštět. Tato hračička by mohla být schopná třeba vyvolat výbuch sopky nebo by se tím daly sledovat podzemní chodby.

Neuvěřitelné. Co s tím zmůžu? Nic. Ještě dalších pár hodin jsem hledal na internetu odpovědi na mé otázky, ale nic víc jsem nezjistil. Když jsem přestal hledat a šel jsem si lehnout, zamyslel jsem se nad tím vším, co jsem se dozvěděl. Došlo mi, že i kdyby HAARP dokázal ovládat počasí, tak by přeci nedokázal namířit blesk do jednoho místa v několikanásobném úderu. Míři-lo to jakoby pod zem, anebo opačně? Ze země do nebe? To by chtělo zjistit, jak by bylo něco takového možné… A najednou jsem byl tuhý jak špalek.

* * *

Další den jsem šel zase do práce. Cestou jsem potkal divného člověka, který jako by na mne čekal. Když jsem ho míjel, vykročil, přitáhl si mě k sobě a řekl:

„Přestaň s tím, nebo se stane něco hrozného!“

Podíval jsem se na něj tázavým pohledem a zeptal se: „Co tím myslíte?“

Zvedl hlavu a já mu viděl do tváře, jestli se tomu dalo tak říct. Oči měl bílé, takže byl určitě slepý, a tvář zjizvenou takovým způsobem, který jsem jakživ nespatřil. Vypadal jako pořezaný od nože, ale rány nebyly čisté, spíš takové jako vlákno vlny, celé rozčepýřené. Jeho zranění mi připomněla film Hvězdná pěchota, kde byly vesmírné lodě odstřelované brouky, a ta plazma, která je zasáhla, udělala přesně takovou ránu, jakou měl ten starý člověk na obličeji.

„Nedělej to, prosím!“ Odstrčil mě od sebe div jsem nespadl a začal utíkat, tak jsem se vydal za ním, ale ve chvíli, kdy zaběhl za roh, najednou byl pryč.

Jak to udělal a co tím myslel, že se stane něco hrozného? Přemýšlel jsem nad tím celou cestu do práce a chvílemi jsem měl i strach, abych ho už nepotkal.

- 15 -

* * *

Jednoho večera jsem opět dlouho do noci surfoval na internetu, znáte to, takový ten trans, kdy ani pořádně nevíte, co děláte, kde jste a proč tak zběsile měníte webovky v prohlížeči, aniž byste si cokoliv pořádně přečetli, natož vnímali. Zbystřil jsem, když jsem se dostal na web o katastrofách ve světě.

Kruhové mraky, tornáda, bouřky, co udeřily do stejného místa, a mnoho dalšího. Hodně těch článků bylo starých, ale objevil se tam po dlouhé době jeden o bouřce před pár týdny. Pár komentářů a opět jako by to nikoho vůbec nezajímalo, dokonce tam byl i komentář, že je to fake. Já ale tušil, že není. Pročetl jsem si mnoho událostí z minulosti, ale všechno bych to nezvládl v průběhu jednoho dne. Už bylo hrozně pozdě, tak jsem vypnul počítač, zhasl a ulehl do postele. Zavřel jsem oči, ale ještě dlouho jsem přemýšlel a promítal si všechny ty události, které jsem právě načetl.

Další den byl úplně obyčejný. Snídaně, práce, brouzdání na síti a cesta domů. Avšak právě poslední část dne byla nejzajímavější.

Hustý déšť ochlazoval mou tvář a činil mne slepým. Z cesty domů se stala bojová akce. Byl jsem neschopný se dostat přes nekonečný roj kapek padajících z černočerných oblak za doprovodu prudkého vichru. Přechod byla speciální mise, kdo se protlačí, nezmokne. Stál jsem a čekal na kraji vozovky.

Osud chtěl, abych si tam stoupl, možná mě tam dav vytlačil, úmyslně nebo ne, padl jsem do silnice přímo před jedoucí autobus.

Náhlý příval emocí a adrenalinu mne donutil uhnout, doslova rozeběh-nout a uskočit před blížícím se nebezpečím. Autobus se řítil z kopce a nefungovaly mu brzdy. Neuhnout, tak je ze mne kaše. Podívám se na sebe a sotva chápu, co se vlastně stalo. Srdce mi buší o sto šest a celé tělo se klepe. Nemohu se uklidnit, protože se zdá, že jsem uhnul, ale jako by se zastavil čas, okolí se celé rozvibrovalo a v tu ránu jsem byl až na druhém břehu ulice.

„Tak takhle to vypadá, když jde člověku o život, rozmaže se mu zrak, zvý-ší tep a vůbec nechápe, co se děje,“ říkám si v duchu. Nevím, jestli jsem byl já příčinou havárie autobusu, který nezvládl aquaplanning, ale pomalinku se uklidňuju a odcházím z místa činu, protože nechci být v centru dění. Hodím věci domů a vyrazím na Stalina.

V noci je na Stalinu krásně. Sedl jsem si na kraj zdi a s pohledem upřeným na světla vzdálených lamp na ulicích, projíždějících aut v loužích na

- 16 -

silnici za řekou, jsem přemýšlel, co se vlastně stalo. Nikomu jsem nic neřekl, protože celá situace byla více než divná. Seděl jsem a popíjel pivečko. Většinou je tam hromada lidí, kteří mají splín, nebo tam jdou prostě pokecat s přáteli, ale dnes jsem tady sám a mám klid popřemýšlet sám nad sebou, co vlastně chci, a co ne. Člověk se po takové události jakoby probudí a přehod-nocuje vše, co udělal, co dělá a co doopravdy chce dělat. Jaký má život smysl?

Honba za penězi, a když už je člověk má, co s nimi? Stejně tady není věčně.

Takže co je vlastně důležité? Vydělat co nejvíc peněz v co nejkratším období, a potom dělat věci, co si člověk myslí, že by měl dělat. Ale co vlastně chci dělat? Chtěl bych pomáhat dalším lidem, ale jde těmto lidem pomoci? Proč jim pomáhat? Lidé jsou přemnožený druh a za chvilku nebude ani pitná voda pro všechny. Jak dát svému životu smysl, aby tady zanechal něco pro další generace…? Myšlenkové pochody najednou přeruší dupot dalšího samotáře.

„Ahoj,“ povídám, „co tě sem přivádí?“

„Skočit si teda nejdu,“ pousmál se a na oplátku mne také pozdravil.

„Tak super, už jsem si říkal, dneska jsem si zachránil život díky instink-tům, a protože to Bohu nevyšlo, jde si vylít vztek na tobě, jestli mi rozumíš.“

„Ne ne, viděl jsem, jak tu sedíš, tak mne napadlo, že bych si mohl přised-nout a napít se taky.“ Vytáhl flašku rumu, otevřel ji a solidně si loknul. „Ať nepiju sám.“ A podává mi lahev. Říkám si, proč ne, rum zdarma!

„Tak na zdraví!“ A pořádně si loknu. „Co tě sem přivádí?“ ptám se a po-dávám mu ruku. „Jinak já jsem Martin.“

„Peters jméno mé, těší mne,“ odpovídá mi docela mladý chlapík v kabátu s bradkou a knírem. Věk byl těžko odhadnutelný, tak něco kolem třiceti let.

Když už byla půlka lahve fuč, ptá se mne: „Co jsi cítil, když tě zachránil tvůj, jak ty říkáš, instinkt?“

„Zvýšený tep, příval adrenalinu, ale i vztek a hromadu různých emocí, jako by se čas zastavil a já mohl v klidu uhnout. Ale seběhlo se to tak rychle, že vlastně nevím, co se stalo.“

„Výborně,“ říká Peters.

„Jak výborně?“ odvětil jsem a podíval se na něj tázavým pohledem.

„Pochopíš časem, teď je ještě brzo. Pokračuj, bratře, a snad se potkáme za příznivějších okolností,“ odpověděl.

Mrknul jsem a najednou tam nebyl. Rozhlížel jsem se všude kolem, vstal jsem, abych se rozhlédl pořádně, ale opravdu nikde nikdo, jakoby se vypa-

- 18 -

řil. V opojení alkoholu přemýšlím, jestli jsem si to celé jen nepředstavoval.

A bylo dost pravděpodobné, že ano. Jaký blázen by přišel, nabídl mi flašku a ještě mi začal vyprávět takové věci. Abych nezačal být schizofrenní, říkám si v duchu. Cestou zpět domů přemýšlím nad životem. Co mi vlastně přináší, co dělám, abych ho začal žít tak, jak chci já, a ne tak, jak chce společnost?

Jaký je můj účel? A další a další otázky mě napadají, hlavně když jsem opilý.

Cestou domů se již nic zvláštního nestalo, takže jsem spokojeně lehnul do postele s tím, že se vysprchuji až ráno.

Ráno jsem vstal a bylo to, jako bych se probudil z krásného snu, ale zároveň z hrozné noční můry. Bolela mne hlava, ale zároveň jsem byl spokojený, jako znovuzrozený. Sednul jsem si za kompa, schválně se podívám, jestli se někde něco stalo. A ejhle, stalo. Na jednu stranu krásný pohled na horu obklopenou rudými krvavými mraky. Včerejší předvečer to vypadalo, že se něco stane. Ale naštěstí nestalo. Jenže to bylo předzvěstí něčeho, co se teprve stane. Druhý den je ve zprávách, že hora, která nevykazovala známky sopky, vybuchla. A shodou okolností to byla ta samá, kde byly ty překrásné rudé mraky. Mrknul jsem se na hodiny a zjistil, že je docela pozdě. Musel jsem jít opět do práce. Hodil jsem do sebe nějaké jídlo, skočil do sprchy asi tak na tři minuty a spěchal na metro.

Cestou z práce jsem opět potkal toho divného Peterse, jenže jsme se jen minuli. Ve chvíli, kdy mne minul, do mě narazil rukou, jako by mi něco dával tak, aby to nikdo neviděl. Když jsem se otočil, byl opět k nenalezení, ale tentokrát po sobě zanechal důkaz. Byl to malý kompas, který rozhodně neukazoval sever. Zaběhl jsem domů, najedl se a vyrazil směrem, kterým ten záhadný kompas ukazoval. Lence ani Kubovi jsem nic neřekl, protože na to nebyl čas a byl jsem až příliš zvědavý, abych se zdržoval s informováním kamarádů, kam jdu nebo co mám v plánu. Přičemž jsem ani já sám nevěděl, co mám čekat.

Když jsem následoval směr kompasu, který mne vedl do neznáma, došel jsem až k zoologické zahradě. Koukal jsem na vstup a přemýšlel, co tam najdu. Po pár vteřinách jsem se odhodlal, koupil si lístek a dál sledoval ručičku kompasu, která se přestávala pomalu klepat, jako kdybych utahoval prově-šené lano mezi ručičkou a cílem. Procházím celou zoologickou zahradu, ale protože mne pocit táhne nahoru, tak si zaplatím vláček, který tam jezdí a ne-

- 19 -

chám se vyvézt co nejvýš. Při čekání na vláček mne napadají různé věci. Co když budu muset do terária s pavouky nebo podobnou havětí? To by byl asi konec cesty. Ale nebudu malovat čerta na zeď. Když vláček konečně přijel, netrpělivě jsem nasedl a vytáhl kompas. Pořád ukazoval stejným směrem.

Vláček se rozjel a já jsem se začal kochat okolím. Všude hromada lidí, kteří se jako mravenci hemžili kolem zajatých zvířat a ukazovali si na ně prstem.

Na druhou stranu, když jsem se podíval směrem vzhůru, byla to krása. Všude kolem koruny stromů s třepotajícími se listy a pozpěvujícím ptactvem, ale svobodným. Nebe je modře jasné s trochou mráčků plujících, kam je vítr zavane. Podívám se na kompas a najednou změnil směr. Jako opařený vodou jsem vyskočil z vláčku. Hned nato za mnou někdo křičí, co jsem to za zmetka. Nejspíše řidič. Zastavím se, nechám ho zmizet a rozhlížím se, kam bych měl jít. Kompas ukazuje směrem dolů.

Kolem mne samé ploty od různých výběhů. Kupodivu směr, kudy bych měl jít, skoro odpovídal cestě přede mnou, jen malinko odbočoval. Tak jsem se vydal dolů po cestě, abych už konečně zjistil, co najdu, jestli vůbec něco.

Blížím se k odbočce, jenže cesta po pár metrech končí a stojí tu jen zbořená chatka a ještě více zdevastovaný plot. A taky je tu cedule ZÁKAZ VSTUPU, VOLIÉRA MIMO PROVOZ! Jenže můj cíl byl za plotem. Moc dlouho netrvalo a všiml jsem si mezery v plotě a vyšlapané cesty k ní. Když jsem se dostal na druhou stranu, jako by se zvýšila gravitace. Celé tělo bylo najednou těžší a měl jsem pocit, jako by mne někdo strkal ve směru kompasové ru-čičky. Mimochodem se přestala třást a ukazovala jednoznačný směr. Prolezl jsem zpět dírou v plotě. Vše bylo v normálu a ručička se znovu začala třást.

„To je ono!“ řekl jsem si potichu vítězným hlasem.

Zalezl jsem zpět za oplocení a opět mne tížila vlastní váha, ale směr byl i nadále jednoznačný. Vydal jsem se poněkud těžkým krokem kupředu a rozhlížel se kolem sebe, jestli mne někdo nevidí. Vše vypadalo úplně normálně, až na to, že jsem byl po sto metrech zadýchaný tak, jako bych běžel kilomet-rový závod. Po chvilce brouzdání mezi keři a stromy jsem našel vchod mířící přímo do země. Vypadalo to jako vchod do podzemního komplexu, jako je část zoo, kde mají hady, pavouky, želvy a jiné podobné živočichy. Dveře byly tatam, takže vstup byl volný. Ve chvíli, kdy jsem překročil práh vstupních futer, se mi kompas začal mírně třást v ruce. Chytl jsem ho pevněji, protože každým krokem hlouběji jsem cítil větší a větší odpor. Světlo z venku nesaha-

- 20 -

lo tak daleko, proto jsem si musel vzít mobil, abych si posvítil. Ušel jsem pár metrů a telefon nebyl potřeba. Kompas mi vylétl z ruky třesa se jak Afričan na Sibiři. Zahlédl jsem slabé světlo vycházející zpoza rohu za skleněnými dveřmi. Když kompas letěl vzduchem, něco se roztříštilo a v ten okamžik jsem viděl díru ve dveřích a skrz ni jsem viděl něco úchvatného. Točící se vír vysávající vzduch do svého středu a zároveň tryskající mírné teplé světlo přímo z epicentra víru. Kompas jsem nikde kolem na zemi neviděl, tudíž jsem usoudil, že se ztratil v horizontu událostí. Připadalo mi, že vidím černou díru. Vzhledem k pociťované gravitaci by i ledacos vysvětlovala.

* * *

Druhý den jsem tam zavedl Kubu, abych mu ukázal, na co jsem narazil.

Pořád mi říkal, co je tak zajímavého na zoo, že ho tam táhnu takovou dálku.

„Jen počkej, uvidíš, vydrž, až tam budeme.“

Když jsme dorazili k díře v plotě, začalo to Kubu zajímat víc.

„Jako za mlada říkáš? OK, teď už mě to zajímá, když se to přibližuje průšvihu.“

Mne opět zahltila ta silnější gravitace, ale už mi to nepřišlo tak hrozné, zatímco Kuba si ničeho neobvyklého nevšiml. Koukal jsem na něj, jestli něco neřekne, ale nepadlo ani slovo. Tak jsme šli dál až k tomu vchodu. Před tím, než jsme vešli, jsem Kubu upozornil, že větší bombu neviděl a že doufám v pořádnou akci. Vešli jsme dovnitř a já už viděl dveře s proraženou tabulkou skla. Jenže žádné světlo. Tak jdu blíž, zkusím sebrat nějaký bordel na zemi a hodit ho tím směrem, kde včera byl ten vír.

Kuba na mě kouká a povídá: „Co sis dal?“

Říkám, že nic, a divím se, že na mě pořád působí gravitace, nic tu není a zároveň na Kubu nic nepůsobí.

„Co to do prdele je, včera tady slintám úžasem a jsem posranej strachy, a teď nic?“

Na to mi Kuba odpovídá: „Co jsi hulil, vole?“

Vztekle na něj chrlím: „Včera jsem sem došel a viděl tady jakoby černou díru, a když se k ní něco přiblížilo, odletělo to přímo do středu toho zvláštního vertikálního víru.“

- 21 -

A on mi na to jen odpověděl: „To jsi mne sem táhnul jen kvůli tomu, abys mi řekl, kde ses sjel nějakým hustým matrošem a nic mi nenechal? To ti teda děkuju, KÁMO!“

„Kolikrát ti mám říkat, že jsem nic neměl?“

„To neříkej mně, podle toho, co mi tu vyprávíš, jsi musel mít nějaký LSD, ne?“ Sebral se a odešel na vzduch. Zklamaný jsem se otočil a šel za ním.

Po prvním kroku jako bych zaslechl oddychnutí nebo kýchnutí. Otočil jsem se a rozhlédl se s telefonem v ruce kolem dokola místnosti, ale jediné, co bylo vidět, byla hromada zničených židlí, vysypaného skla z akvárií a protržené plátno. Pokrčil jsem rameny a zamířil rovnou ven, pryč od toho zklamání.

Když jsme šli domů, zastavili jsme se na pivě. Kuba nemohl pořád uvěřit, že jsem mu nenechal nic z toho, co jsem si šlehnul. Jenže nic nebylo, bylo to skutečné a z nějakého důvodu byl vchod otevřený jen pro mě. Ale stále jsem věřil.

Z nějakého důvodu mne to tam táhlo víc a víc. Byl to tak nutkavý pocit, že jsem se v noci probudil a měl dojem, že jsem úplně posedlý. Protáhl jsem se a znovu se snažil usnout, promítaje si v hlavě vchod a rozbité sklo k zvlášt-nímu světélkujícímu víru čehosi.

Druhý den po práci jsem se tam vrátil a s obdivem a strachem z nevědomosti jsem to pozoroval jako v transu. Přibližoval jsem se blíž a blíž a v jednu chvíli, když jsem seděl naproti té věci, jsem pocítil, jak tělo vyrovnává tažnou sílu směrem k té věci. Zajímalo mě, jestli se mi to nezdá, a tak jsem se zvedl a šel ještě blíže. Najednou jsem pocítil, jako by se mě něco chopilo a táhlo mne to víc a víc k sobě. Jenže čím víc jsem se bránil, tím víc mne to táhlo a já jsem začal mít vážně strach, co to se mnou udělá. V hlavě se mi honily nejrůznější představy počínaje od tím, jak mě to rozmázne po zdi, až po totální roztrhání neuvěřitelnou gravitací, která se soustřeďuje do centra, jako u černých děr. Najednou jsem pocítil chlad na zádech, a ač jsem se snažil sebevíc, nemohl jsem tomu uniknout. Nohy se mi sunuly po zemi, jako bych stál na ledě, a chlad se zvyšoval. Bylo jasné, že neuniknu, podvolil jsem se a zmizel ve víru událostí.

- 22 -

Kapitola 2

Celého mne pohltil chlad a vzápětí zmizel. Vymrštil mne na zem, div jsem nespolykal písek. Vydrápal jsem se na čtyři a otočkou si sednul na zadek. Koukám na ten portál a vidím, že to, co vnikalo na druhé straně, tady leze ven a naopak. Zajímavé. Každopádně mne to přeneslo do nějaké jeskyně s tunelem vedoucím neznámo kam. V jeskyni bylo jen slabé světlo od portálu, ale ve chvíli, kdy jsem se zvedl, jsem si nemohl nevšimnout lesklé věci na zemi. Když jsem ji zvedl, zjistil jsem, že je to kompas. Stejný jako jsem měl já, jen s jednou ručičkou navíc. Jedna směřovala na portál a druhá do zdi.

Napadlo mne, že chodba vede okolo místa, kde právě jsem. Divné bylo, že jsem necítil už žádnou nadbytečnou gravitaci směrem k portálu. Vydal jsem se najít východ ven. Cestou jsem si musel zapnout mobil, abych si posvítil na cestu. Signál samozřejmě tatam. Konečně jsem našel světlo na konci tunelu.

V okamžiku, kdy jsem se ocitl za hranicí klenby tunelu, jsem zkoprněl úžasem. Nejen, že jsem už od začátku cítil, že se mi dýchá lépe, ale nepopsatelná krása na konci tunelu byla ohromující. Údolí táhnoucí se z levé strany až k pohoří, které se ztrácelo v dáli načervenalého nebe. Všude kolem to bylo vše protkané džunglí rostlin, které jsem nikdy neviděl. V dálce se tyčila věž, ze které proudil sloup zlatě rudého světla až do takové výšky, že ozařoval celé okolí. Všude kolem létali ptáci a prozpěvovali si, jak se jim zlíbilo. Všiml jsem si, že hory v dálce se upínají až nad mračna mlhy, které zdobily nejspíše vrcholky těchto pohoří, ale co bylo nad mračny, nebylo vidět. Když jsem se rozkoukal, viděl jsem v dáli kolem světelného sloupu další menší objekty, zdálo se, že je obklopen městem. Hlavní otázka ale byla, kam jsem se to dostal? Chvíli jsem se rozhlížel a poté jsem se rozhodl vrátit domů.

- 24 -

Pořád přemýšlím, jestli nejsem pod vlivem nebo jestli nespím. Příliš úžasné, ba až neuvěřitelné. Posledních pár dní jsem hodně přemýšlel, jestli se mám někomu svěřovat. Usoudil jsem, že si to nechám zatím pro sebe a druhý den se na místo vrátím.

Druhý den jsem si zabalil nějaké jídlo, pití a hned po práci jsem vyrazil zpět na průzkum. Dorazil jsem do zoo a došel až k portálu. Byl trochu jiný, ale změna síly gravitace už nebyla cítit. Prošel jsem na druhou stranu a zastavil se až před úžasným výhledem. Nějakou chvíli jsem tam jen tak seděl a koukal do dáli. Po chvilce jsem slyšel nějaký hlas, který se zesiloval a nezněl úplně přátelsky. Schoval jsem se do tunelu vedoucímu zpět k portálu. Když už byl hlas rozpoznatelný, zjistil jsem, že ho znám. Peters. Vyskočil jsem zpoza rohu a netrpělivě mu šel naproti. Když jsme se konečně viděli, přivítal mne ve svém světě se zdviženýma rukama.

Hned jak jsem dorazil domů, vzal jsem si knihu a chvíli v ní jen listoval, ale nakonec jsem se vrátil na úplně první stranu a začal jsem se studiem. Je těžké udržet něco v tajnosti, když je tím člověk úplně pohlcený. Radost z každé splněné lekce byla tak intenzivní, že jsem vždy chtěl hned vše vyzvo-nit, ale pokaždé, když jsem byl o krůček dál, jsem chtěl víc. Cestou domů se Kubovi proháněly hlavou různé myšlenky. Zcela neuvěřitelné myšlenky. Pořád se mu zjevuje otázka, co všechno je možné? Dokáže to samé i on, když ho to Martin naučí? A co pak? Co mu vlastně chce ukázat? Pro svoji neochvějnou dochvilnost jsem samozřejmě vůbec neměl pojem o čase a soustředil jsem se na čtení tak moc, že jsem vůbec nevěnoval pozornost, že mám vyrazit za Kubou. S Ramissem jsem byl dohodnutý, že mě tady nechá samotného, stejně musel něco zařizovat, takže se mu hodilo, že mu chatu někdo pohlídá. Dlouho jsem neviděl Peterse, ale na jednu stranu mi vůbec nechyběl, nepotřeboval jsem ho a zřejmě ani on o mě nestál, takže jsme si byli kvit. Postele byly připraveny, ale prý měla přijít nějaká bouře, takže bylo potřeba si vzít teplejší věci na spaní, proto ty spacáky. Krb napěchovaný dřívím a v kumbále dost jídla pro oba. Tak, jde se pro něj. Náhle jsem se probudil, polilo mne horko, běžel jsem. Pocit, jako by mě někdo honil. Běžím lesem. Běžím tak dlouho, že se mi zapalují lýtka. Tvrdá půda pod nohama se mění v šustivou peřinu listí. Běžím a jen slyším své rychlé kroky. Ovládlo mne ticho, strach, mrazení… Najednou vše potemnilo a už necítím zem. Letím. Nevím kam, někam mne vítr unáší. Nevím, co se děje… Otevřu oči a vidím svět bokem. Právě jsem se probudil a nic mi nebylo. Stále jsem byl, kde jsem usnul. Sednu si a vystřelila mi prudká bolest do hlavy. „Co se mi to sakra zdálo?“ hlesl jsem si šepotem. Už mi asi hrabe. Měl bych se najíst. Jenže nemají ledničku. Nebo alespoň ne v téhle chatě. Ramiss zřejmě nikdy neplánoval delší pobyt… Co teď? Vrátím se na chvíli domů.