Radek

Karkovský

SYNDROM

ZELENÉHO

JEŽKA

aneb Zpověď ělce

náladového um

Backstage Books

2016

Syndrom zeleného ježka aneb Zpověď náladového umělce

Radek Karkovský

Vydalo nakladatelství Toman Miloš – Backstage Books Brigádnická 73, Mokrá hora a Řečkovice, 621 00 Brno Email: backstagebooks1@gmail.com

Odpovědný redaktor: Dita Szabó

Fotografi e: Jindřich Knebl

Obálka: Jana Chmelařová

Sazba: Petr Jančík

Vydání první

© Toman Miloš – Backstage Books, 2016

© Radek Karkovský, 2016

ISBN 978-80-88049-52-4

Všem múzám, přátelům, příbuzným a blízkým.

A také mému králíkovi.

1

Slunce mi svítilo do očí a já na ni nemohl přestat myslet.

Nevnímal jsem, jakým směrem se stáčí silnice. Volant jsem držel křečovitě, neustále jsem si otíral upocené čelo, maje ne-příjemný pocit, že přední část mého vozu směřuje kamsi do pro-tisměru. Možná to bylo prokletí italských silnic, kdo ví. Pohlédl jsem do zpětného zrcátka a v jeho odrazu jsem spatřil třetí šedý vlas na své hlavě. Jak děsivé! Několikrát jsem zívl. Hrudník se mi dmul tak, že jsem se obával o knofl íky u oblíbené bílé košile, již jsem měl na sobě. Sklopil jsem zrak a letmo prohlédl její zapínání. Bylo neporušené. Alespoň ta část z něj, na kterou jsem viděl. Prvních pár knofl íků překrýval starší šátek vínové barvy, jejž jsem si před cestou omotal kolem krku. Byl vyroben z nepředstavitelně kousavé látky. Škrábal mi krk jako struha-dlo. Chtěl jsem ho strhnout a vyhodit z okna auta na sluncem rozpálenou toskánskou silnici.

To ráno, kdy se začal psát můj podivný příběh, jsem měl nezvykle dobrou náladu. Nikde žádná čeština, neslyšel jsem stížnosti mrmlajících Pražanů na městskou hromadnou do-pravu a na nestálé počasí; těšil jsem se, že strávím pár dnů u svých přátel ve vile del Chianti v severní Itálii. Netušil jsem, že mi právě tahle cesta změní život. Vážně ne. Na zadní sedačce automobilu jsem měl pohozenou černou cestovní tašku, v níž bylo jen několik barevných košil a pár nezbytností. Abych řekl pravdu, nebral jsem si s sebou ani rezervní kalhoty. Na co?

Stejně budu jen sedět u bazénu, popíjet víno a psát, pomyslel jsem si při balení.

To byla ovšem asi jediná kloudná myšlenka, která mne před odjezdem konejšila. Nebylo divu. Předtím než jsem se rozhodl utéct před vším do Toskánska, jsem prožil sezonu v pekle, jakou by mi záviděl i sám Rimbaud.

6

Začalo to v polovině ledna, kdy se zkoušela nová divadelní hra, kterou jsem napsal a kterou jsem měl také režírovat. A právě tehdy – na první čtené zkoušce – jsem se seznámil s mladin-kou, roztomilou herečkou; jmenovala se Klára. Byla to shodou okolností dcera ředitele malého pražského divadla, kde se měla má skromná a snad i humorná divadelní hra uvést. Pan ředitel si již dávno přál, aby jeho dcera Klárka dostala v nějaké mé hříčce roli. Konkubína Rachel, hlavní postava nové hry, pro ni byla jako stvořená. Napadlo mě, že bych si pana ředitele mohl získat na svoji stranu, a v budoucnu této své velkorysosti tak využít; například až budu mít napsané další drama a žádné jiné divadlo je nebude chtít zpracovat. Co ale Bůh (nebo kdo tenhle pozemský svinčík vlastně řídí) nechtěl, ona ředitelova dcera byla nádherné modrooké děvče s dlouhými červenými vlasy a tělem anděla. A právě pro takové mám slabost. Nemohl jsem se zkrátka ubránit nestoudným myšlenkám. Mé předsta-vy byly čím dál odvážnější. Po jedné zkoušce jsem se odhodlal a Kláru oslovil:

„Můžu tě pozvat na kafe?“

Netrvalo dlouho a pravidelně jsme spolu trávili příjemné ve-čery v kavárnách, později i v posteli. Z divadla jsem ji znal jako milou a pokornou dívku, v posteli se měnila ve vášnivou šelmu.

Navíc postava Rachel jí sedla dokonale, její herecký výkon byl úžasný. Vypadalo to, že jsem jako každý správný dramatik našel ženu, která pro mě bude múzou i partnerkou zároveň. Bylo mi s ní fajn, i když to nebyla ona. Mnohokrát jsme si s Klárou připadali jako Arthur Miller a Marylin Monroe. Jen ona nebyla blondýna a já jsem nebyl komunista. Prozatím. Po nějaké době jsem si zas dovedl představit, že bych měl s někým vztah.

Časem má euforie začala vyprchávat. Každým dnem se stále více z našeho romantického a přitom divokého vztahu stávala rutina, což ani jednoho z nás neuspokojovalo. Takže namísto romantické večeře při svíčkách jsme chodili nakupovat do blíz-kého obchodního centra, místo procházek v parku jsme pobíhali po autosalonech a vybírali pro ni nový sedan. Otřesné. Často 7

jsem slýchával věty jako: Nekoupil bys mi ten prstýnek? Není to opravdu hezký kabát? To je ale sexy prádlo, co? Nebo, a tu mám ze všech nejraději: Nemám vůbec co na sebe. Nezajdeme do butiku? Připadal jsem si jako ve špatném fi lmu.

Zkrátka se stalo to, co se jednoho krásného dne přihodí kaž-dému páru. Zmizely zamilovanost i romantika. Najednou jsem cítil, že v tom dysfunkčním vztahu už nemohu dál setrvat. Že zkrátka nemohu dýchat. Byl jsem jako zvíře v zoo. Africký papoušek zavřený v miniaturní kleci, jako kořist tropického hada; čím víc jsem se snažil nadechnout, tím víc mě Klára svírala.

Přešlo to až pár dní před mým odjezdem do Itálie. Ležel jsem v posteli, do bytu pronikaly paprsky ranního slunce a já si broukal něco od Sinatry; užíval jsem si krásného jarního dne a myslel jen a pouze na to, jaké by to bylo od základů změnit svůj život. Zkrátka se na pár dní vypařit. Měl jsem na tváři ten mírně přiblblý úsměv zastydlého puberťáka, ten sourire, jaký má po dobrém sexu snad každý muž. Sledoval jsem mušku, jež lezla po stropě, s takovým zaujetím, že bych o tom mohl napsat divadelní hru či několikastránkovou esej. Že se jí ne-dělalo špatně? Byl jsem v tu chvíli opravdu šťastný. Ty pocity netrvaly nikterak dlouho. V momentě, kdy jsem vedle sebe spatřil polonahou černošku – měla mimochodem dost zvláštní přízvuk –, mi došlo, že jsem Kláru podvedl.

Napětí ve vztahu s Klárou bylo již tak neúnosné, že jsem hledal rozptýlení v náručí jiné, méně okoukané múzy. Krásné jižanky s obrovskýma hnědýma očima, perfektním poprsím, atletickou postavou a s pevným, vypracovaným zadečkem.

Jmenovala se Kaila, nebo Laila. Jistý jsem si nebyl. Že by mě to však trápilo, to se říci nedá. Podvědomí mi to osudné ráno našeptávalo, abych se jí neptal. Asi by mi též nebylo po chuti, kdyby se mě po vášnivé noci zeptala, jak se to vlastně jmenuji.

Klára plakala. Rozhodl jsem se totiž povědět jí pravdu. Celou pravdu, včetně toho, že jsem ji zřejmě nemiloval, že náš vztah 8

byl založen jen na sexu a společných nákupech a že jsem strávil noc s cizinkou, jejíž jméno nedovedu napsat bez chyby.

Hodila po mně několik předmětů; mezi nimi popelník – bohužel i s obsahem –, vázu s květinami, krabici od bonbonié-ry – obojí jsem jí koupil, aby rozchod lépe nesla – a také klí-če od mého pražského bytu. Pak se Klára zkrátka vytratila.

Odešla z mého života stejně rychle, jako do něj vpadla. Znovu jsem ji viděl až na další divadelní zkoušce, kam si celá uplaka-ná přivedla i svého otce, ředitele divadla. Ten muž s dlouhými šedými vlasy mě děsil. Když Klára zrovna nebyla na scéně, když zrovinka nemusela hrát, seděla vedle svého papá a cosi mu na-šeptávala. A on? Jen na mě hleděl, čelo samou vrásku, výhružně přivíral oči. Strachy jsem málem vypustil duši, a to nejednou.

Pár dní po srdceryvném rozchodu s Klárou si mě ředitel divadla pozval do své kanceláře. Když jsem tam vešel, strachy jsem se rozklepal. Žaluzie na oknech byly stažené, v místnosti byla prakticky tma; ředitel divadla seděl u oválného mramo-rového stolu s cigaretou v ústech a s rukama výhružně se-pnutýma před obličejem. Když jsem za sebou zabouchl dveře, slyšel jsem prasknutí kloubů. Periferně jsem spatřil, jak se pan ředitel procvičuje jako boxer před důležitým zápasem. Napadlo mě, že bych zavtipkoval a řekl něco jako: Tak já si dojdu ještě pro suspenzor. Ale strach mi to nedovolil.

Usadil jsem se naproti němu a snažil se na sobě nedat znát, jak se ho bojím. Několikrát jsem se jistě kousl do rtů, to dělám, když jsem opravdu vyděšený a nervózní. Pan ředitel, otec Kláry, se ke mně naklonil, vytáhl pravačkou z koutku úst cigaretu a pravil:

„Víš, kdyby to bylo jen na mně, klidně bych ti dovolil tu hru dál režírovat. Ale Klárka je z toho vašeho rozchodu dost naměkko.“

„Aha,“ odvětil jsem a srdce mi tlouklo tak hlasitě, že to musely slyšet i servírky v divadelní kavárně.

„Víš,“ pokračoval ředitel, „mně nevadí, že jsi jí dal kopač-ky, ani to, že jsi ji podvedl. Že seš ksindl, to vím už dávno.

9

Nemůžeš za to, máš v sobě toho… toho uměleckýho ducha, tu neposednost. Ale moje dcerka, to je pravá ženská. Citlivka.

Musel jsem jí slíbit, že tu hru nebudeš režírovat, jinak by mi to nikdy neodpustila. Takže režii po tobě převezme Radovana, ty budeš uveden jen jako autor textu. Odpočiň si, vezmi si pár dní volna. To ti prospěje.“

„Dobrá,“ pravil jsem pokorně.

Ředitel divadla se usmál a vstal. Pomalým, ale rázným krokem došel až k oknu, popadl šňůrku, jíž se ovládaly rolety, a roztáhl je. Za okny jsem rázem spatřil tvář jakéhosi umouně-ného, ušpiněného muže oblečeného v oranžových montérkách.

Byl to stavební dělník, jenž měl za úkol nanést na zdi divadla novou barvu. V tu chvíli mi došlo, že budova prochází rozsáhlou vnější rekonstrukcí. Pan ředitel zkrátka jen nechtěl, aby mu do kanceláře hleděli cizí lidé, proto zatáhl. Ne snad proto, aby mě potají zbil.

Z divadla jsem ten den odcházel značně rozladěn. Chtěl jsem tu hru nejen napsat, ale i režírovat. Toužil jsem být přítomen tomu, když herci a herečky zkoušeli. A rozhodně jsem si ne-přál, aby se režie zhostila Radovana Šumanová, druhá (a též druhořadá) režisérka. Na její představení nikdo nechodil. Ale co se dalo dělat, pán cechu rozhodl.

Měl jsem mizernou náladu. Vešel jsem do nejbližší kavárny, kde jsem se znaveně usadil k tomu nejmenšímu stolku; objednal jsem si to největší latte se třemi kopečky zmrzliny a čokoládovou polevou. Připadal jsem si jako žena s premen-struačním syndromem. Chtělo se mi brečet a netušil jsem proč.

V tašce na notebook jsem měl jen svačinu a básnickou sbírku od Charlese Baudelaira. Čtení „nechutné“ poezie mi ovšem ne-pomáhalo. A tak jsem pomocí svého chytrého telefonu surfoval na internetu. To mi spravilo náladu.

Přišel mi totiž e-mail od jakési paní Šírové, jež pracovala v nakladatelství Publitio (jak originální název), pro které jsem před dvěma lety psal detektivní povídky. Ta paní mi sdělila, 10

že před více jak třemi týdny viděla v divadle reprízu mé hry Na shledanou, opilče, která se jí velmi líbila. Též prý měla tu čest přečíst si má starší díla. Udělala mi nabídku. Chtěla, abych pro ni napsal román. Jakousi moderní reakci na svět, na to, jakým směrem se ubírá literatura. Překvapilo mě to.

Když jsem si to přečetl, vykřikl jsem radostí. Vlastně to ani nebyl pořádný výkřik, spíš takové pištění; jako kdyby mi u štědrovečerní tabule zaskočila kost a já se ji pokusil vyvrh-nout. Nebo jako když líný kocour spolkne příliš chlupů ze své páchnoucí srsti a snaží se je vykuckat. Tak nějak. S nabídkou jsem souhlasil, přestože fi nanční odměna neměla být nijak velká. Vždy jsem totiž toužil psát romány. Jeden jsem kdysi i napsal, ale za moc nestál. Celé to psaní beletrie mělo totiž jednu malou nevýhodu. Potřebuji k němu absolutní klid. Divadelní hru jsem schopen sepsat i v rušné kavárně na Malé Straně, ale prózu jsem si musel řádně promyslet.

Uvažoval jsem nad tím, jak a kde budu psát. Když najednou přišel ke stolu obsluhující a zeptal se:

„Va bene?“

Zvedl jsem hlavu a spatřil zavalitého muže tmavé pleti s delšími hnědými vlasy. Majitel kavárny byl Ital. Tehdy mi to došlo. Zcela bezděčně jsem si vzpomněl na své italské přátele Alessia a Gabriellu, u kterých jsem kdysi pár měsíců pobýval.

Vlastnili malé vinařství v Toskánsku, a to přímo uprostřed pa-nenské přírody, kam zahraniční turisté zavítali jen výjimečně.

Alessio a Gabi měli velký dům, který původně postavili pro svého syna Andreu. Ten však – když vyrostl a dostudoval –

odjel za prací do Spojených států. Takže větší část domu, byla to vlastně skoro vila, pronajímali.

Měl jsem našetřeno dost peněz ještě za některé hry a něco málo i z dob, kdy jsem učil tvůrčí psaní. I režírování mi celkem vynášelo. Následující den jsem v divadle požádal o volno. Jarní dovolená mohla začít; jako vždy jsem se rozhodl během okamžiku. Několik následujících dní a nocí jsem se 11

prohrabával šatníkem, abych vybral vhodné oblečení na cestu do Itálie. Neměl jsem ambice se stát tamější módní ikonou, ani se předvádět před pohlednými slečnami. Prostě jsem jen netoužil po tom vypadat jako křupan, jako muž, co se neumí elegantně obléci, jako český turista v chorvatském letovisku.

Většinu malé cestovní tašky tak zabíraly pečlivě poskládané košile, pod něž jsem vměstnal několik párů bot. Všechna saka jsem vezl zvlášť.

Samotná cesta trvala dlouho, zdála se být nekonečná.

Takových patnáct, možná šestnáct hodin jsem v autě strávil určitě. Konečně jsem začínal chápat všechny Kerouacovy pocity. To jaro byly na všech italských dálnicích zácpy srovnatelné s těmi, jaké bývají každičké pondělní ráno na Letné. Než jsem se z rakouských hranic dostal až do Florencie, odkud vedla k Alessiovi a ke Gabi luxusní silnice druhé třídy, udělal jsem si několik zastávek. Na benzinové pumpě, kde jsem spořádal dvě bagety a vypil půl litru kávy, v restauraci, jejíž název jsem si nedovedl zapamatovat, či v malém obchůdku se sladkostmi, v takzvané pasticcerii, asi půl kilometru před Florencií.

Z Florencie to pak už byla hračka. Nejel jsem po přecpané dálnici, takže cesta ubíhala vcelku rychle. Do Montespertoli, nevelkého městečka necelých šedesát kilometrů od Florencie, jsem dorazil již nesmírně unavený. Těšila mne ovšem představa, že mi do cíle zbývá jen pár kilometrů. Alessio a Gabi bydleli v malém údolí kousek za městem.

Skoro jsem zapomněl, jak těžké tenkrát bylo se k jejich vilce autem dostat. Když jsem sjel z asfaltové silnice na prašnou cestu, musel jsem zastavit. To abych si nakonec sundal z krku ten příšerný šátek, díky němuž jsem vypadal jako francouzský avantgardní umělec. Bylo mi nějak horko. Jednak proto, jaké bylo počasí, jednak i proto, po jaké cestě jsem to vlastně jel.

Byla příšerná, nepřeháním. Mé auto sice nebylo žádný kabri-olet, jehož podvozek by od povrchu dělilo jen pár ubohých centimetrů, přesto jsem ale slyšel děsivé zvuky. Kameny na cestě 12