Budu máma!

Deník mladé budoucí maminky, která

Tahle kniha o těhotenství není žádným průvodcem ani odhaluje průběh svého těhotenství

učebnicí, jak perfektně zvládnout celých devět měsíců. Kniha bez cenzury od mávání pozitivním

je deníkem mladé maminky, která je mimo jiné autorkou těhotenským testem až po poslední

projektu Moderní máma (www.moderni-mama.cz), v němž kontrakci na porodním sále…

zaznamenává své pocity od samého počátku. Píše o změnách jak fyzických, tak psychických. Dělí se s ostatními o těhotenské chutě, nálady i hádky s těmi nejbližšími, prožívá první přípravy onika Zvonková

miminka a také popisuje samotné zážitky z porodního sálu.

Ver

Deník je rozdělen na kapitoly dle jednotlivých těhotenských měsíců. Též obsahuje rady a tipy z reálného života, fotografie rostoucího bříška, ale také například reálný rozpočet dětské výbavičky. Objevíte zde také tipy na nákupy, ať už těhotenského oblečení či výbavičky pro miminko. V knížce najdete nejen zábavu a inspiraci, ale především pochopení a možná i spoustu odpovědí na vaše otázky, pokud vám v bříšku roste maličkatý nový člen rodiny…

Budu máma!

Veronika Zvonková

Tahle kniha o těhotenství není žádným průvodcem ani učebnicí, jak perfektně zvládnout celých devět měsíců. Kniha je deníkem mladé maminky, která je mimo jiné autorkou projektu Moderní máma (www.moderni-mama.cz), v němž zaznamenává své pocity od samého počátku těhotenství. Píše o změnách jak fyzických, tak psychických. Dělí se s ostatními o těhotenské chutě, nálady i hádky s těmi nejbližšími, prožívá první přípravy miminka a také popisuje samotné zážitky z porodního sálu.

Deník je rozdělen na kapitoly dle jednotlivých měsíců těhotenství. Též obsahuje rady a tipy z reálného života, fotografie rostoucího bříška, ale také například reálný rozpočet dětské výbavičky. Objevíte zde také tipy na nákupy, ať už těhotenského oblečení či výbavičky pro miminko. V knížce najdete nejen zábavu a inspiraci, ale především pochopení a možná i spoustu odpovědí na vaše otázky, pokud vám v bříšku roste maličkatý nový člen rodiny…

BUDU MÁMA!

Veronika Zvonková

Deník mladé budoucí maminky, která odhaluje průběh svého těhotenství bez cenzury od mávání pozitivním těhotenským testem až po poslední kontrakci na porodním sále...

Budu máma!

Veronika Zvonková

Vydalo nakladatelství BackstageBooks

Brigádnická 73, Mokrá hora a Řečkovice, 621 00 Brno Email: backstagebooks1@gmail.com

Odpovědný redaktor:Hedvika Landová

Sazba a grafická úprava:Tereza Ungrová

Vydání první

© BackstageBooks, 2018

© Veronika Zvonková, 2018

ISBN 978-80-88049-83-8(formát PDF)

Poděkování

Abych byla upřímná, nevím, komu poděkovat dřív. Snad dlouholeté skvělé kamarádce Simoně Černé za její nápad napsat knížku. Nebo mé naprosto úžasné a neuvěřitelně odvážné a silné mamince Petře Soukupové za to, že mě vychovala tak, jak mě vychovala a naučila věřit v sebe, své sny a nahlas projevovat svoje názory. A především velký dík za její účast u porodu. Pak samozřejmě svému příteli Tomášovi Medulovi za jeho podporu a pochopení včetně tolerance mých nálad, zkratů, nadávek a naprosto nesnesitelného chování a unáhleného jednání za ty roky, co jsme spolu, a především za těch devět měsíců.

Poděkkování patří také mému strejdovi Radkovi Tisoňovi, který mě v mém podnikatel-ském a trošku jiném způsobu myšlení vždycky podporoval, chápal a dodával sebedůvěru už od dětství. Nesmím zapomenout na mou zesnulou babičku Alenu Tisoňovou, která mě vždycky maximálně podporovala ve všech mých snech, naslouchala každému mému slovu a vždycky věřila, že jednou ze mě něco bude, stejně tak jako tvrdila, že někde pro mě roste ten pravý. Zkrátka, lidí, kterým bych chtěla poděkovat, je hodně.

Děkuji tedy nejen své rodině a blízkým, ale také svým čtenářům mých článků na blogu a sledujícím na instagramu, jejichž podpora pro mě znamená opravdu hodně.

Díky vám všem se můj sen stal skutečností!

SLOVÍČKO ÚVODEM

PRVNÍ TRIMESTR

1) První měsíc – SRPEN 2017

2) Druhý měsíc – ZÁŘÍ 2017

3) Třetí měsíc – ŘÍJEN 2017

DRUHÝ TRIMESTR

4) Čtvrtý měsíc – LISTOPAD 2017

5) Pátý měsíc – PROSINEC 2017

6) Šestý měsíc – LEDEN 2018

NESMÍŠ! ANEB „RADY ODBORNÍKŮ“ VERSUS MŮJ POSTOJ

TŘETÍ TRIMESTR

7) Sedmý měsíc – ÚNOR 2018

8) Osmý měsíc – BŘEZEN 2018

9) Devátý měsíc – DUBEN 2018

UKÁZKOVÝ ROZPOČET VÝBAVIČKY

ZÁVĚR ANEB JAK VZNIKLA TATO KNIHA

S L O V Í Č K O Ú V O D E M

/439

Slovíčko úvodem

To, že se jmenuju Veronika Zvonková, už dobře víte. Co na sebe dál prásknu, je rok narození. Jsem devadesátpětka, takže jedna z těch novodobých mladých maminek. Asi by bylo dobré se vám představit blíže, protože přece jen teď se mnou nějakou chvilku budete trávit na následujících stránkách. No, kde začít?

Abychom to zkrátili. Jsem totiž schopná psát úvod na dalších 200 stran, protože jsem mimo jiné neskutečně upovídaná a často plácám nesmysly. Už od dětství jsem ale byla srdcerváč, nahlas projevovala svůj názor a bojovala za spravedlnost a za svobodu. To se mě drží do dneška, takže si jdu hrdě za svým, i kdyby z nebe měly padat… ehm… výkaly s háčkama! A protože už na střední škole jsem neviděla vůbec žádný smysl v tom, co nás učili, rozhodla jsem se, že teroetickou cestou se rozhodně nevydám. Chtěla jsem se odjakživa učit praxí. Ve škole nás nikdo nepřipravil na to, jak vydělat peníze, jak si zařídit hypotéku na byt či dům. Nikdo nás nepřipravil na těhotenství a na mateřství už vůbec ne! Věděla jsem, že jediná škola, je sám život. Moje cesta tedy směřovala ke kariéře a osobnímu rozvoji. Hledala jsem se opravdu dlouho, ale v žádném zaměstnání jsem nevydržela déle než půl roku. Vystřídala jsem asi 8 různých pozic a brigádničila, kde se dalo. Dřela jsem jako blázen, ale veškerý svůj volný čas jsem věnovala něčemu, co mě vůbec nenaplňovalo, a dokonce neumožnilo si ani za vydělané peníze splnit svoje sny.

Tak tohle je ten život? Tohle je jeho smysl? Chodit do práce a z práce a jediné „vysvobo-zení“ pro nás ženy je vlastně mateřská?

Ne! Nechtěla jsem to pochopit. A tak jsem začala hledat jinou cestu. Věděla jsem, že existují lidé, kteří jsou finančně zabezpečeni a dělají jen to, co je baví. A tenkrát jsem se rozhodla, že pro takový život udělám cokoli. Už jen kvůli budoucí rodině, na kterou jsem chtěla mít čas, kdy chci já, a ne kdy mně ho určí zaměstnavatel. A tak vyhrálo podnikání.

Moje první krůčky ovšem vedly do slepé uličky. Pracovala jsem chvíli jako copywriterka a psala články na zakázku. Otextovávala jsem webové stránky a pomáhala klientům se správou sociálních sítí. Byla jsem sice pánem svého času, ale stále de facto zaměstnanec.

Musela jsem plnit úkoly, které mi klienti zadali, bez ohledu na to, zda se zrovna cítím nebo necítím dobře. Tohle nebyla ta vytoužená svoboda. Osud tomu zřejmě chtěl napomoci a usnadnit mi celé rozhodování o mé budoucí kariéře ještě dříve, než bych to vůbec čekala, a zasáhl. Zakázky ze dne na den padly. A zrovna v době, kdy jsem otě-hotněla! Hypotéka na barák na krku, dluh na rozjezd podnikání, ojeté auto, které mohlo službu kdykoli vypovědět a jeden, přítelův plat na to všechno. Chtěla jsem jít zpátky do zaměstnání. Ale kdo vás v šestém měsíci těhotenství zaměstná?

Rozhodla jsem se, že tomu dám čas. Našla jsem si alespoň brigádu, kterou jsem ke konci těhotenství mohla vykonávat z domova, a nadále hledala různé příležitosti k rozvoji. Ale pomaloučku polehoučku. Především jsem se soustředila na tu velkou změnu.

Na to bříško. Svůj vlastní blog už jsem měla delší dobu, jenže spolu s těhotenstvím přišel NÁPAD! Začala jsem své pocity ohledně těhotenství sepisovat. Založila jsem tak rubriku Budu máma! a vybudovala si maličkou, ale věrnou komunitu maminek a těhulek. Můj nesmyslný blog bez nápadu se najednou proměnil v Mama blog. Vzpomněla jsem si na projekt Podnikání z pláže, jehož autorkou je Stanislava Mrázková. Narazila jsem na něho asi rok předtím, než jsem začala s podnikáním naplno. V roce 2016. Naprosto jsem se ztotožnila s myšlenkou automatizovaného prodeje informačních produktů a jiných ma-teriálů a sdílení tematických informací, což vedlo k budování osobní značky a komunity.

Jednoduše řečeno, stačí vytvořit hodnotný a nejlépe beznákladový produkt, e-book, knihu, online kurz, cokoli, umístit na vlastní, poutavé webové stránky, zapojit trošku toho mar-ketingu a budovat si klientelu. A jede se. Podnikání, které lze provozovat odkudkoli na světě. Právě proto Podnikání z pláže! Geniální nápad! A tak jsem po dlouhé době bádání a přemýšlení nad nápadem vytvořila ze svého blogu vlastní projekt, který pojednává o mateřství a těhotenství od A do Z. Nikdy jsem nefandila přetvářkám a hrám na dokonalost. Proto jsem okamžitě zavrhla myšlenku na projekt ve stylu Perfektní máma, Dobrá máma, Dokonalá máma. Ne. Vyhrála to Moderní máma! Dokonalosti už dávno odzvonilo a je na čase maminkám a těhulkám ukázat PRAVDU. Žijeme ale v moderní době, takže využíváme moderních technologií, které nám usnadňují život a pomáhají s péčí o miminko. No dobře, ne vždycky tomu tak je. Jen si vzpomeňte na „odborné“ články všude na internetu o tom, jak se máte o dítě starat a co musíte a nesmíte. Pak se nedivte, že se z vás stávají ženy s nulovým sebevědomím, protože nabíráte pocit, že vše, co děláte, je špatně. Porovnáváte se s kdejakou těhulkou a maminkou a řešíte, co si můžete dovolit a co ne. A pokud uděláte něco, co nekoresponduje s „pravidly těhotenství a mateřství“

tchyní, bezdětných známých a internetu, schováváte se a svoje rady a tipy si necháváte pro sebe, aby vás náhodou ostatní neodsoudili. Jenže holky! Krucinál! Spolu s dítětem vyprdneme maximálně tak placentu a ne návod k použití. Příroda nás chtěla mít všechny jako originály a stejně tak usilovala o to, abychom se těm svým maličkatým tvorečkům naučily porozumět samy. My jsme mámy. Jasně. Můžeme se radit mezi sebou, můžeme hledat inspiraci a pídit se. Ale jak dlouho bude naše miminko spinkat, kolik toho spapá, kolik váží a kdy usíná, na to přece neexistují pravidla. Na to si musíme přijít samy.

A tak jsem se rozhodla v rámci svého projektu sdružovat těhulky a maminky, které stejně jako já, opovrhují „pravidly“. Ženy, které se nebojí přiznat a poradit ostatním, jaké nevšední metody praktikují u svých dětí a fungují jim! Nejde nám totiž o to, abychom vše dělaly správně. Jsme matky, ale především stále lidé, kteří chybují. Ale za své chyby se nestydí. Smyslem toho všeho totiž je, aby naše děti, a především my, byly šťastné!

Pokud nebudeme šťastné my, pak ani naše nejmenší…

Tato kniha vznikla právě v důsledku té příšerné „dokonalosti“ všude na sociálních sítích a zcela rozbíjí idylické představy o dokonalém průběhu těhotenství. Romantickou chvilkou při svíčkách se „vyrobí miminko“ a vy najednou krásníte a krásníte a vaše bříško

je dokonale kulaté a partner vás nosí na rukou a vy jste den ode dne krásnější a přitažlivější. Vždyť ty fotky všude okolo nás mluví za vše!

Právě proto jsem se rozhodla svůj těhotenský deník sepsat v knihu a zveřejnit. Bez cenzury. Tak, jak to fakt bylo. Tak, jak jsem se přesně cítila. Jako prase, jako velryba, jako kráva!

Ano. Dalo to práci dát to všechno dohromady během těch kynoucích dnů a hormonál-ního šílenství v šestinedělí, kdy místo drahocenného spánku jsem po nocích civěla do počítače, ale zmákla jsem to! A teď vám, holky, přeji příjemné čtení a doufám, že na stránkách najdete nejen inspiraci a různé tipy, ale hlavně pochopení a uvědomění si, že každá jsme originál a každá tedy vše prožíváme jinak a je jen na nás, CO a JAK budeme praktikovat.

Vaše Moderní máma Verča

1 / 3

P R V N Í T R I M E S T R

/

/2

/443

PRVNÍ MĚSÍC – SRPEN 2017

20. SRPNA 2017

„Hm… Hele, tihle taky mají velkej bazén. Ale na rozdíl od nás se v něm koupou!“

zavrčím naštvaně při pohledu z auta na dva muže koupající se ve velkém zapuštěném bazénu u nějakého rodinného domu. Trochu mě to mrzí, protože ani tohle léto jsem si bazén vůbec neužila (možná tak šestkrát, když byly tropy), a to jsem se tak moc těšila!

Výkyvy počasí však teplotě vody moc na přitažlivosti nepřidaly, takže je jasné, že bez solárního ohřevu se prostě neobejdeme. A letos už to nemá cenu.

„Tak jo, co tě sere…“ začal náhle Tomáš. Neuvědomovala jsem si, že jsem poměrně negativní celou cestu domů.

„Mě něco sere?“ dělala jsem hloupou a překvapeně zamrkala nad tím, jak mi může vidět do hlavy.

„Jo, od tý doby, co jsme přijeli z dovolený, jsi divná! Taková hrozně nevyrovnaná a strašně negativní. Děje se něco?“ naléhal.

A tak jsem začala…

„Když já mám strach! Že budeme mít málo peněz, že se posere Investpike, že se prostě něco stane. Že nám nevystačí peníze z hypotéky. Že nebudou kšefty. A že prostě máme málo peněz. A taky mě sere, že jsem tak strašně tlustá a dělají se mi beďary a je mi hrozně úzko a nechápu proč! Já fakt nevim, co se mnou je. Ale nebaví mě to. Někam bych jela.“

„Ale Veru, vždyť ty jsi vždycky ta, která říká, že to bude v pohodě. Že peněz je dost a stále budou. A s tím Investpikem, vždyť to víš, jak to je! Makáš na tom furt – věci, který můžeš ovlivnit, ovlivníš! Je to zasloužený, vlastně všechno, co vyděláme. A víš moc dobře, že jsme na tom hodně dobře a budeme ještě líp! Tak co pořád řešíš? Že ti lidi nezaplatili faktury? Ale to jsou malý položky, který jdou na spořák! Takže se vůbec nic neděje…“

„Já vím, ale…“

„Ne, to je bez ale… To, že někam pojedeme na víkend, vyřeší problém na víkend. To, že někam pojedeme na tejden, vyřeší problém na tejden. A já chci, abys byla šťastná.

Takže fakt ale nechápu, o co jde.“ pokračoval Tomáš.

Měl pravdu. Sama jsem nevěděla, co mě štve. Ale něco bylo jinak. Nechápala jsem ale co. Taky mě dost zneklidňovaly ty bolesti břicha. Už čtvrtý den. A menstruace pořád nikde! Sice jsem si z antikoncepce udělala bonbony a přestala je brát v lednu a v březnu

nebo dubnu zase začala, a to asi na týden, ale od té doby jsem měla cyklus tak rozházený, že jsem si termíny měsíčků prostě vůbec nehlídala. To, že jsem to nedostala asi měsíc a půl mě tedy nijak neznepokojovalo. Jenže, předmenstruační bolesti se dostavily, a přesto se pořád nic nedělo…

Moje energie byla ten den na bodu mrazu. Možná těžce pod ním. Vyspalá jsem byla, ale padla na mě taková únava, jako bych se právě probudila po třech hodinách spánku.

Přijeli jsme domů a při pomyšlení na to, že musím ještě uvařit večeři, se mi dělalo zle.

Jediné, na co jsem se zmohla, byla postel. Uvelebila jsem se pod peřinou a spokojeně zírala do monitoru notebooku na Harryho Pottera. Čím déle jsem ležela, tím unavenější jsem byla. A zase ta bolest břicha. Sakra, co to je?

Najednou jsem dostala tak strašný hlad, ale vařit se mi opravdu strašně nechtělo.

Takovou nechuť a lenost jsem snad v životě nezažila. Byla jsem líná si i dojít na záchod!

„Už máš krámy?“ zeptal se mě Tomáš.

„Ne, měla bych to ale už dostat. Břicho mě bolí asi 4 dny, ale pořád nic… Tak snad zítra. Je to divný.“ řekla jsem a začínala se trošku bát, co se to se mnou děje. Ale na druhou stranu, prášky musely udělat svoje, takže se to prostě zpozdilo. Snažila jsem se uklidnit, jenže v hloubi duše jsem věděla, že menstruace začala vždycky po prvním nebo druhém dni intenzivnějších tupých bolestí. A teď už jsou to asi 4 dny, možná dokonce 5!

„Dáš si piškoty s brusinkama?“ zeptal se Tomáš, když přitáhl do postele balíček piško-tů s nějakou marmeládou v ruce.

„Nejím piškoty! Fuj“ odmítla jsem jeho lahodnou nabídku a dál se věnovala filmu.

Šustění pytlíku mi začalo tak strašně drásat nervy, že jsem se přece jen rozhodla, že Tomášovi pomůžu s urychlení úbytku jeho obsahu.

„Ono je to dobrý…“ ochutnala jsem první piškot a namočila ho do brusinkové marmelády. A další a další! Zmocnila se mě taková chuť, že jsem chudákovi Tomovi vyškubla pytlík z ruky a cpala se a cpala. Bylo mi úplně jedno, že mám celou olepenou pusu i ruce a v posteli jsou drobky. Najednou jsem se prudce zvedla, odnesla zbytek marmelády a vrátila se s kusem nivy a junioru a paprikovým žervé. Šišku salámu jsem začala namá-čet do sýru a nivu přikusovala k tomu. Když jsem se jakž takž zasytila, přemýšlela jsem, co dál. Bohužel jsem nenašla nic speciálního, takže jsem se spokojila aspoň s plným žaludkem a chuťové buňky jsem prostě nechala být.

Tomáš po půl desáté odjel na noční a já pociťovala snad ještě větší lenost. Přinesla jsem si knížku, ale jediné, co jsem přečetla, byl její název. Pak mě to přestalo bavit.

Zírala jsem do telefonu, ale tam taky nebylo nic k vidění. Sledovala jsem film, který byl tak strašně nudný, že jsem měla sto chutí jít spát. Ale to se mi taky nechtělo! Najednou se mi zvedl žaludek. A zase v pohodě. Ucítila jsem v puse takovou divnou kovovou pachuť a říkala si, že to prostě asi bude z té prapodivné kombinace jídla. A do toho to nafouklé břicho. Fuj!

Ano, byla jsem pořád stále fuj. Ale jako mávnutím kouzelného proutku jsem vůči své postavě nějakým zázrakem nepociťovala takový odpor, jako obvykle… Prostě mi to bylo jedno. Přitom odpoledne tomu zase bylo jinak! Umělé řasy mi vypadávaly asi tak 10x rychleji než při první aplikaci, což jsem taky nepobírala… Vinu jsem ale přikládala převážně té mořské vodě, protože koupel v soli pro ně nebyla asi zrovna ideální.

21. SRPNA 2017

Moje prvotní ranní pocity mluvily za vše a fakt, že jsem v jiném stavu, vysvětloval ty křeče, které mě znovu přepadly. Byla jsem hrozně divná. Nechápala jsem, proč mě najednou vůbec netrápí to, jak vypadám. Odpoledne mě čekalo focení. Chodila jsem po baráku v tričku, které se mi nekontrolovaně při každém pohybu posunulo o kousek nahoru, takže jsem odhalovala svou přetékající vanu celému světu a bylo mi to srdečně jedno. Celej den jsem se ani jednou nechytla ani za jeden špek! Najednou mi nevadil můj nos, moje vlasy a křivý zuby. Všechno, co jsem na sobě vždycky nesnáše-la, mi teď připadalo tak přirozené… Musela jsem okamžitě zavolat mámě a říct jí to.

I když jsem neměla od doktora nic potvrzeno, věděla jsem, že koncem dubna nebo začátkem května budu vřeštět a nadávat na porodním sále.

„Ahoj mami. Máš čas?“

„Ahoj, no, jsem v práci, ale povídej,.“ začala.

„Tak jo. Asi budeš babička…“

Ticho.

„Nene! Opravdu???“ zajíkla se nadšením a s rychlou omluvou, že musí končit, že mi zavolá za pět minut, telefon položila.

Musela jsem se jí zeptat, co mám dělat! Nevěděla jsem vůbec nic! Připadala jsem si jako malá bezradná holčička, co se schovává za máminou sukní. Přesto jsem ale cítila ukrutnou záplavu euforie a štěstí. Věděla jsem, že teď se všechno změní… Prostě jsem to věděla!

�

Máma mi těhotenství potvrdila. Když jsem se zmínila o všech příznacích, ujistila mě, že je vše v pořádku a že je to nezpochybnitelné. Ale to už jsem nějak tušila i bez ní. Přesto jsem ale zoufale zatoužila po svém gynekologovi, takže jsem ho od rána bombardovala telefonními hovory, přičemž nebyl schopen mi ani jeden přijmout!

Nakonec jsem se dovolala s tím, že si mám cinknout zítra ráno sestřičce a ona mě tam někam šoupne ještě ten den.

Opět jsem nemohla spát!

22. SRPNA 2017

Ráno jsem si nařídila budíka, abych před osmou mohla začít bombardovat sestřičku a někam se tam vtěsnat. To se mi povedlo až po osmé, ale důležité bylo, že ve čtvrt na deset už jsem seděla v čekárně a netrpělivě očekávala, až někdo zavolá mé jméno.

„Slečna Zvonková“ ozvalo se z ordinace.

„Dobrý den.“

„Dobrý den, tak se posaďte. My jsme spolu mluvily ráno, že? Jde o ten pozitivní těhotenský test. Měsíčky byly kdy?“ začala sestřička a tužkou šmejdila sem a tam po papíru.

„No… To vám bohužel nedokážu říct, možná měsíc a půl…“

Podívala se na mě, jako kdybych se zbláznila.

„Já vím, jenže já jsem vynechala antikoncepci a strašně jsem si přeházela cyklus, proto jsem zpoždění nikdy neřešila a měsíčky si normálně nezaznamenávám…“

„Jééé, to je průšvih, já tam ale něco musím napsat. Takže třeba ta půlka července?

Je to možné?“ snažila se mi pomoci.

„Ano, to by tak mohlo odpovídat.“ To bylo úplně poprvé, co jsem si opravdu za boha nedokázala vzpomenout na poslední menstruaci. Pan doktor nereagoval o moc lépe.

Vlastně ze mě udělal totálního blbe a aniž by mě nechal domluvit a nějak se se mnou snažil jednat slušně, poslal mě bez diskusí a poměrně vytočen na gynekologické křeslo a snažil se ze mě aspoň dostat, kdy jsem tak mohla otěhotnět! Super otázka, když spolu spíme 4-5x do týdne, a nechráněně už asi od března! Ani tentokrát jsem mu tedy nedokázala odpovědět. Přesto jsem moc dobře věděla, že tam uvnitř mě něco je!

„No, já tady nic bohužel zatím nevidím“ konstatoval při pohledu na monitor během vyšetření ultrazvukem. Tím mě vyděsil. Takže ten test lhal? Nemohl přece lhát! To cejtím, že jsem v jiným stavu! Prostě to vím!

„Bohužel, slečno, zde nic nevidím, jenže pokud jste těhotná 14 dní nebo 3 týdny, ani nemám šanci něco vidět, protože to by bylo něco tak maličkého… Přijďte ve čtvrtek, nabereme krev a uděláme ultrazvuk ještě jednou, jestli se tam něco nevyloupne do té doby. Ale teď je fakt strašně brzo“

Když jsem opouštěla ordinaci, bylo mi do pláče.

Zmínil se o mimoděložním těhotenství, ale to jsem si za žádnou cenu nechtěla připustit. Miminku jsme se rozhodně nebránili a za ten měsíc nebo dva, kdy doděláme rekonstrukci, měla místnost „šatnokancelář“ zůstat prázdná v očekávání na dětský pokojíček. Takže se to prostě udělá vše najednou! Penízky na to jsou a stejně jsme s tím počítali, takže můžu začít vesele vybírat barvičky a nábyteček. Jenže doktor mě dost znepokojil. Asi další hodinu jsem seděla zaprdlá v autě a prodírala se všemožnýma diskusema na internetu o tom, jak se pozná mimoděložní těhotenství a kdy tak doktor může těhotenství díky ultrazvuku potvrdit. Okamžitě jsem volala mámě, která mě opět uklidnila s tím, že všechno bude naprosto v pořádku a že doktor skutečně nemá šanci něco na monitoru spatřit. To až tak po tom čtvrtém týdnu, a já jsem ve druhém nebo ve třetím, takže se není čemu divit. I tak jsem měla nerva. Psala jsem tedy Ivet a řekla jí o mých bolestech břicha.

Prý mám být v klidu, že to je tím, jak se vajíčko usazuje v děloze.

Přesto jsem byla dost nesvá a zoufale toužila po tom, aby už byl čtvrtek! Intuice mi ale říkala své…

23. SRPNA 2017

Včera jsem byla u Anetky na nehtech. Vzhledem k tomu, že studuje třetím rokem obor porodní asistentky, věděla jsem, že zrovna jí to můžu říct.

„Anetko, já budu maminka…“ hlesla jsem, když mi dělala šťávu.

„Veruuu!!! Jééé, no to je úúúžasný!!!“ nechala šťávu šťávou a padla mi okolo krku a dala pořádnou pusu na tvář! Okamžitě se mě zmocnil takový ten hřejivý pocit, když víte, že se někdo dokáže z vašeho štěstí radovat stejně jako vy, ne-li více!

„Panebože, to mám strašnou radost! Jé, moc vám to přeju!“ jásala a její úsměv od ucha k uchu mluvil úplně za všechno. Musela jsem se jí svěřit se svými pochybami, načež mi okamžitě do ruky šoupla další těhotenský test a poslala na záchod. O chviličku později jsem se vrátila s úšklebkem a pozitivní test jí podala.

„Jo, je to tak. Jsi těhotná, ale jenom trošku.“ začala.

„Jak jenom trošku?“ začala jsem se smát.

„Musíš bejt těhotná jen chviličku, vidíš? Ta čárka tu je, ale není tak výrazná. Pojď, sedni si a zkusíme spočítat, kdy jsi tak mohla otěhotnět.“

Asi po patnácti minutách jsme na základě skutečností, že poslední test jsem si dělala asi před měsícem a byl negativní a pak jsme s Tomem asi týden nespali, protože tu byl brácha na prázdninách a my stále nemáme dveře a potom jsme jeli na dovču, usoudily, že pravděpodobný termín otěhotnění připadá tedy na 2.8. To jsou tři týdny. Opravdový zázrak je ten, že tu noc jsme zrovna strávili v na Grossglockneru ve výšce 2500 metrů nad mořem uprostřed majestátních horských kopců. Ten den jsem považovala za nejkrásnější ve svém životě doposud. A matně si vzpomínám, že po tom, co jsme přišli z venku, kde jsme s Tomem asi hodinu seděli na stráni a povídali si a kochali se doko-nalými výhledy na grossglocknerský ledovec za hotelem a okolní zelené kopečky, jsme hupli do postele, načež mě k sobě Tomáš přimazlil se slovy „Pojď ke mně, uděláme si miminko…“

Anet mi vypočítala i termín porodu, který vychází na konec dubna. Od kamarádky jsem nakonec odešla bez nehtů, protože jsem neměla ani tušení, že těhotné by vůbec gelové nehty neměly mít, zejména v prvopočátcích a navíc by mi nejspíš ani nedržely.

Tím mi Anet rovnou odpověděla i na vypadávání umělých řas…

�

Ráno jsem naskočila do auta a štrádovala si to na druhý konec našeho městečka na gyndu. Byla jsem hned první v pořadí, takže mě sestřička přijala okamžitě a rovnou poslala k doktorovi do ordinace.

„No, tak se nám tu přece jen něco vylouplo!“ řekl se zamyšleným výrazem a otočil obrazovku na mě.

„Jéé…“ vydechla jsem úžasem při pohledu na miniaturní tečku.

Doktor rovnou vytiskl fotku z ultrazvuku a informoval mě o tom, že zárodek nejeví žádné známky života, což po třech týdnech ani nelze. Chtěl se ujistit, takže mě poslal domů až po odběru krve s tím, že do 11 hodin mě bude kontaktovat sestřička s výsledky.

Předběžně jsme se domluvili na příští úterý s tím, že už by rád uvnitř viděl něco hýbajícího se. To, že budeme mít miminko, vím jistojistě, stejně tak, jako že všechno bude v pořádku.

Ale jeho slova mě stejně dost znepokojovala. Popadla jsem tedy fotku ukazující v mém bříšku 3,55 milimetru velkou tečku a pelášila domů. Protože jsem svírala v rukou první fotku našeho miminka, okamžitě jsem usedla k počítači a vytvořila na svém blogu rubriku Budu máma!.

Věděla jsem, že příspěvky budu moci zveřejnit až tak na začátku listopadu, kdy bude vše jisté, ale moc dobře jsem také věděla, že tyhle události prostě potřebuju zapsat, takže jsem začala psát předem a na jistotu. Protože každá máma přece pozná, že v ní roste něco maličkatého a naprosto kouzelného...

DRUHÝ MĚSÍC – ZÁŘÍ 2017

5. ZÁŘÍ 2017

Ježiši, mně je zle! Mám pocit, jako kdyby mi měla bouchnout hlava, pálí mě žáha a při pomyšlení na jídlo se mi zvedá kufr. Přestože mám práce víc než dost, moje hormony „je mi to u prdele“ se aktuálně chápou vedení. Do toho jsem nachcípaná a divím se, že jsem ještě nevysmrkala nějakou tu chrupavku nebo kus mozku, protože papírový kapesníky nějak docházejí a já ani přes slzičky nevidím. Sousedi ze mě musí mít radost.

Když nezívám jako jelen v říji, tak smrkám. Teda spíš troubím jako slon. Kecám, slon je proti mně totální nula! Nebo pčíkám jako totální retard. Takový debilní koloběh. Pčík, smrk. Pčík, smrk… Kapesníky se hromadí všude možně, takže to tu budu muset ještě v pátek pořádně prolézt, protože v sobotu se vrací Tomášovi rodiče z dovči a byla bych opravdu nerada, aby moje tchýně, která umí uklidit líp než služebnictvo v Buckingham-ském paláci, našla po mně nějaký posmrkaný hnus.

Na to, jak jsem si ale plánovala, že vymaluju obývák doma a ve čtvrtek, tedy pozítří, přivezeme z Möbellixu nový nábytek, který postavíme s přehledem do soboty a můžeme vesele bydlet, tak teď spíš přemýšlím, kdo to udělá za mě… Buď budu fakt marod, nebo si zítra prostě přivstanu, vrhnu se na články, ať mám odpoledne hotovo, a až přijde Tomáš z práce, přestanu se chovat jako chlap a narvu si kapsy papírovými kapesníčky a nosním sprejíkem a vrhnu se do malování! Medy bude makat na střeše a kanceláři a já ten obývák prostě chci mít do konce týdne hotový! Taky proto jsme se přestěhovali na týden na sídliště do bytovky, abychom mohli na barák jezdit pouze makat. Zatím nám to moc nejde. Furt se řeší nějakej kšeft nebo něco. Je toho hodně… Ale uklidňuje mě představa, že za chvíli mě čeká mateřská a v rámci práce z domova se vlastně budu mít ještě skoro jednou tak dobře, jako teď. Pak budu mít dva roky na to, abych vymyslela další stabilní, ale opravdu stabilní příjmy. Ale tentokrát v produktech, nikoli ve službách.

Chci si to mímo taky užít a ne furt jenom makat, takže když to jde, tak tomu půjdeme naproti.

Další věc! Předevčírem jsem si úplně živě představovala, jak odcházíme z porodnice s mímem v náruči a já coby hrdá maminka všechno zvládám levou zadní bez jediné pochybnosti. Role mámy mi přijde úplně přirozená. Jsem velká nezávislá dáma! Umím se o sebe postarat a s mímem bude sranda! Tomáš je stejného názoru, jen sem tam pár chytráků nám cpe do hlavy názoru typu „Jojo, vy to poznáte, až se to narodí, uvidíte, že budete v prdeli. To se vám to teď kecá…“, ale my jim jasně dáváme najevo, ať si jdou brečet jinam. Už jednou mi bylo předpovězeno, že podnikání nikdy nedocílím. Že vysoký měsíční plat je jen pro ty, co dřou 200 hodin a více, a že cestovat levně se nedá. Na takové kydy nejsem zvědavá. Především od lidí, jejichž náplň života je práce ve třísměnném provozu, úklid, vaření a spaní po zbytek dne a mateřská je pro ně noční můrou, protože absolutně nezvládají postarat se o jedno dítě a uvařit jedno blbý jídlo.

Tohle byla představa. Těžko říct, jaká bude skutečná realita, ale myslím, že i kdyby to novorozeňátko byl totální řvoun a vztekloun, musíme brát v potaz, že většinu dne tak jako tak prospí. Pokud nejsem špindíra a bordelářka, tak mi stačí si na domácnost denně vynahradit cca 2-3 hodiny a mám klid i s obědem. Jenže dítě spí víc než 16 hodin denně.

Co tedy ty maminky dělají, když tohle nedávají? Já to pořád nechápu… Něco jiného asi je, pokud se narodí dvojčátka nebo trojčátka…

Nevím, asi jsem divná a pro některé matky možná hloupá a nevyzrálá, ale na takové názory jsem zvyklá, takže to mi srdíčko úplně netrhá.

Každopádně nechápu, že ještě předevčírem jsem byla tak sebejistá a dneska se zase utápím v depce, zda jsem vůbec na mímo připravená. Vždyť je mi 22, nikde jsem pořádně nebyla, nic jsem nepoznala. Žiju s jedním jediným klukem za celý svůj život. Můj první vztah v životě. Už to bude 6 let. Nechci něco jiného? Nechci si třeba užívat? Ale jak užívat? Vymetat diskotéky a spát s kdekým? Ne, děkuju, na to se mám moc ráda. A začít si něco s někým jiným? A proč? Abych pocítila na půl roku opět dokonalé motýlky v břiše a totální euforii a nakonec po pěti letech přemýšlela úplně stejně?